Unul dintre cuvintele mele favorite
din tot dicționarul englez Oxford e "snollygoster".
Doar pentru că sună bine.
Și ce înseamnă snollygoster --
"politician necinstit."
A existat un redactor la un ziar din sec. XIX
care l-a definit mai bine când a spus:
"Sonollygoster e un tip care caută o funcție înaltă
indiferent de partid, platformă sau principii,
și care, când câștigă
ajunge acolo prin simpla forță
a unei monumentale "talknophical assumnancy".
(Râsete)
N-am idee ce înseamnă "talknophical".
Ceva legat de cuvinte, presupun.
Dar este esențial ca în miezul politicii să fie cuvinte
și toți politicienii știu că trebuie să încerce să controleze limba.
N-a fost decât în 1771
când Parlamentul Britanic a permis ziarelor să raporteze
cuvintele exacte rostite în camera de dezbateri.
Și asta s-a datorat în întregime curajului
unui tip cu extraordinarul nume Brass Crosby,
care a înfruntat Parlamentul.
A fost aruncat în Turnul Londrei
și încarcerat,
dar a fost destul de curajos
să-i înfrunte la proces și în final
a avut un așa mare suport în Londra că a câștigat.
Doar câțiva ani mai târziu
avem prima folosire înregistrată a frazei
"as bold as Brass." (îndrăzneț ca bronzul)
Majoritatea cred că-i vorba de metal.
Nu. Se referă la combatantul
pentru libertatea presei.
Dar ca să vă arăt
cum interacționează cuvintele și politica,
vreau să ne întoarcem în Statele Unite ale Americii
imediat după ce și-au obținut independența.
Aveau de rezolvat o dilemă -
cum să-l numească pe George Washington, conducătorul lor.
Nu știau.
Cum numești un conducător al unei țări republicane?
A fost dezbătut în Congres la nesfârșit.
Existau tot felul de sugestii,
care ar fi putut fi acceptate.
Unii doreau să-l numească
Șef Magistrat Washington,
alții, Înălțimea Sa George Washington,
iar alții, Protector al Libertăților Poporului Statelor Unite ale Americii Washington.
Greu de reținut.
Unii oameni doreau să-l numească Rege.
Considerau termenul încercat și testat.
Nu erau monarhici prin asta,
aveau ideea că puteai alege Regele
pentru un termen fix.
Și s-ar fi putut să meargă.
Toată lumea a sfârșit plictisită de moarte
pentru că dezbaterea a durat trei săptămâni.
Am citit jurnalul unui sărman senator
care tot scria, "Din nou același subiect".
Iar motivul întârzierii și plictiselii era:
Camera Reprezentanților era împotriva Senatului.
Camera Reprezentanților nu voia ca Washington
să se îmbete de putere.
Nu voiau să-l numească Rege,
ca să nu le dea idei lui sau succesorilor.
Așa că voiau să-i dea cel mai umil, modest,
patetic titlu la care se puteau gândi.
Acel titlu a fost "Președinte".
Președinte. N-au inventat ei titlul. Exista dinainte,
dar însemna doar cineva care prezida o adunare.
Era ca șeful juraților.
Nu avea mai mare grandoare
decât termenul șef sau supraveghetor.
Existau președinți ocazionali de mici consilii coloniale
sau birouri din guvern, dar era realmente un titlu de nimic.
De asta Senatul obiecta.
Spuneau, e ridicol, nu-l poți numi Președinte.
Trebuie să meargă să semneze tratate și să se întâlnească cu demnitari străini.
Cine-l va lua în serios
dacă are un titlu neînsemnat
ca Președintele Statelor Unite ale Americii?
Și după trei săptămâni de dezbateri,
în final Senatul n-a cedat.
În schimb, au căzut de acord să folosească titlul de Președinte pentru moment,
dar au dorit să se consemneze categoric
că ei nu au fost de acord,
din respect pentru opiniile și practicile națiunilor civilizate,
indiferent de forma de guvernare, republicană sau monarhică,
al căror obicei era să anexeze,
prin oficiul Șefului Magistrat, titluri de respectabilitate --
nu un amărât de Președinte --
și că în discursurile cu națiunile străine,
Maiestatea poporului Statelor Unite
nu putea fi hazardat printr-o aparență singulară,
adică nu vrem să apărem ca ciudați afurisiți.
Putem învăța trei lucruri interesante din asta.
Întâi -- și acesta e favoritul meu --
după toate cercetările mele,
Senatul n-a aprobat niciodată oficial titlul de Președinte.
Barack Obama, Președintele Obama, e în funcție contra cronometru,
așteptând ca Senatul să trecă la acțiune.
Al doilea lucru de învățat,
când un guvern spune că e o măsură temporară --
(Râsete)
poți fi în așteptare și 223 de ani mai târziu.
Al treilea lucru pe care-l poți învăța,
cu adevărat cel important,
e ideea cu care vreau să vă las,
e că titlul Președintele Statelor Unite ale Americii
nu sună mărunt deloc în ziua de azi, nu-i așa?
Are ceva de-a face cu cele peste 5.000
proiectile nucleare la dispoziția sa
și cea mai mare economie din lume
și o flotă de avioane militare teleghidate ș.a.m.d.
Realitatea și istoria au înobilat acel titlu cu grandoare.
Așa că Senatul a câștigat în cele din urmă.
Au obținut titlul de respectabilitate.
Cât despre cealaltă grijă a Senatului, aparența de singularitate --
ei bine, a fost o singularitate atunci.
Dar acum, știți câte țări au președinți?
O sută patruzeci și șapte.
Toate pentru că vor să semene cu
cel care are 5.000 de proiectile nucleare etc.
Așadar, în final Senatul a câștigat
și Camera Reprezentanților a pierdut,
pentru că nimeni nu se simte mărunt
când i se spune că este acum
Președintele Statelor Unite ale Americii.
Asta e lecția importantă pe care o puteți lua cu voi
și cu care vreau să vă las.
Politicienii încearcă să aleagă și să folosească cuvinte
ca să modeleze și să controleze realitatea,
când de fapt realitatea schimbă cuvintele
mult mai mult decât cuvintele pot schimba vreodată realitatea.
Mulțumesc foarte mult!