Уявіть, що хтось, схожий на мене, проходить мимо вас на вулиці.
Ви думаєте, що ця людина - мати,
біженець
чи жертва тиранії?
Чи ви вважаєте, що це кардіолог,
адвокат
чи, може, місцевий політик?
Чи оглядаєте ви мене з ніг до голови,
гадаючи, як же мені жарко?
Чи вважаєте, що чоловік примусив мене так виглядати?
Що було б, якби я так носила свій шарф?
Я можу йти по вулиці у такому вигляді.
Від шматка цієї тканини залежить,
що від мене очікують, ставлення інших до мене.
Проте моя розмова буде не про паранджу,
бо лише Всевишній знає, що мусульманки - це щось більше, ніж просто паранджа.
Вони самі вирішують, одягати її чи ні.
Моя розмова буде про упереджене ставлення.
А що, якби я пройшла мимо вас,
а потім би ви дізналися, що я була інженером гоночних автомобілів,
розробила свій гоночний автомобіль і була членом університетської команди.
І це правда.
А що, якби ви дізнались, що я займалась боксом протягом 5 років.
І це теж правда.
Ви б здивувались?
Чому?
По суті, пані та панове,
цей подив та поведінка, що його супроводжує,
є результатом того, що має назву підсвідоме упередження
або приховане упередження.
І це стає причиною безглуздо руйнівної
нестачі різноманіття серед робочої сили,
особливо у сферах, що мають сильний вплив на людей.
Мої вітання Кабінету міністрів Австралії.
(Оплески)
Відразу ж хочу зауважити:
підсвідоме упередження - це не те ж саме, що усвідомлена дискримінація.
Я не кажу, що в кожному із вас ховається сексист чи расист,
чи прихильник вікової дискримінації, що причаївся і чекає свого виходу.
Мова не про це.
У всіх нас є упередження.
Вони подібні до фільтрів, через які ми сприймаємо світ.
Я нікого не звинувачую,
упередження - не звинувачення.
Навпаки, це те, що треба визначити,
визнати та зменшити.
Можна мати упередження
відносно раси чи статі.
Також відносно класу, освіти чи недієздатності.
Насправді усі ми маємо упередження стосовно чогось інакшого,
чогось, що відрізняється від наших соціальних норм.
Річ у тім, що якщо ми хочемо жити у світі,
у якому обставини вашого народження
не диктують вам майбутнє,
у якому повсюди рівні можливості,
то кожен з нас повинен намагатися зробити так,
щоб підсвідомі упередження не визначали нашого життя.
Наведу приклад відомого експерименту, що був проведений з цього приводу.
ВІн стосується упереджень відносно статі в 1970-1980-ті роки.
Отже, оркестри в ті часи здебільшого складалися з чоловіків.
Жінки становили до 5%.
Очевидно, тому, що чоловіки грали по-іншому,
припустимо, краще. Припустимо.
Проте в 1952 році Бостонський симфонічний оркестр
розпочав експеримент.
Було започатковано сліпі прослуховування.
Тобто замість очних прослуховувань треба було грати за ширмою.
І що було дивно,
різниця не стала помітною відразу,
поки музикантів не попросили зняти взуття
перед виходом на прослуховування,
так як стуку підборів
по дерев'яній підлозі
було достатньо, щоб видати жінок.
А тепер увага:
результати прослуховування показали,
що для 50% жінок підвищилися шанси
успішно пройти етап прослуховування.
І це майже втричі збільшило їхні шанси потрапити в оркестр.
Про що це нам говорить?
На жаль, для чоловіків це не означає, що вони краще грають,
проте до цього сприйняття було саме таким.
Воно стало наслідком упередження.
Отже, тут і тепер ми визначаємо та визнаємо,
що упередження існують.
І - увага - усі ми їх маємо.
Наведу ще один приклад.
Батько та син потрапили в жахливу аварію.
Батько помирає при ударі.
Сина у тяжкому стані доставляють до лікарні.
Хірург дивиться на нього і каже:
"Я не можу оперувати".
Чому?
"Це мій син".
Як так трапилось?
Пані та панове,
хірург - його мати.
Підійміть, будь ласка, руки, - і це нормально -
якщо ви подумали, що хірургом був чоловік.
Ось і доказ того, що підсвідомі упередження існують,
і нам усім треба визнати це.
А потім шукати спосіб, як не піддатися їм,
знаходячи тим самим рішення проблеми.
Цікавою темою в контексті підсвідомих упереджень
є тема квоти.
Про цю проблему часто згадують.
І в цьому контексті критикують поняття заслуги.
Наприклад, я не хочу, щоб мене брали на роботу, бо я кралечка.
Я хочу, щоб мене взяли, бо я заслужила цього.
Бо я найкраще підходжу для цієї роботи.
Така думка поширена серед жінок-інженерів,
з якими я працюю та яких знаю.
І мені це почуття знайоме.
Проте якби ідея заслуги була правильною,
то чому б тоді в експерименті Єльського університету 2012 року,
в якому на посаду лаборанта надсилали ідентичні резюме від імені чоловіків і жінок,
жінки вважалися менш компетентними
і гідними отримати посаду
та високу зарплату, ніж чоловіки.
Це підсвідоме упередження.
Проте ми маємо знайти спосіб, як не піддатися йому.
Знаєте, існує дослідження,
у якому пояснюється,
чому в цьому випадку йдеться про парадокс заслуги.
Деякі організації, як не парадоксально,
які найвищою своєю цінністю вважають саме заслуги та гідність працівника,
приймаючи когось на роботу,
швидше за все, візьмуть чоловіка і платитимуть йому більше,
тому що, очевидно, вважають гідність чоловічою характеристикою.
Облишмо це.
Отже, панове, ви гадаєте, що добре мене знаєте?
Розумієте, що відбувається?
Чи можете ви уявити, що я керую ось цим?
Чи уявляєте ви, що я іду ось так і примовляю:
"Хлопці, це ось так. А це ось так".
Я рада, що можете.
(Оплески)
Тому що, пані та панове, це моя щоденна робота.
І прекрасно те, що вона досить цікава.
Насправді в таких країнах як Малайзія
мусульманки на кранах не привертають уваги.
Таких багато.
І це цікаво.
Пам'ятаю, як якось сказала одному хлопцеві:
"Друже, я дуже хочу навчитися серфінгу".
Він мені: "Ясмін, я не знаю, як ти зможеш цим займатися
зі своїм "прикидом".
Крім того, я не знаю жодного пляжу, де можуть купатися тільки жінки".
І тоді цьому хлопцеві прийшла геніальна ідея:
"Я знаю, що ти керуєш організацією
"Молодь без кордонів", так?
Чому б тобі не започаткувати лінію пляжного одягу для кралечок-мусульманок?
Назвала б її "Молодь без пляжних шортів".
(Сміх)
Я відповіла: "Дякую, друже".
Пам'ятаю, як ще один порадив мені
наїстися йогурту,
бо мені більше нічого не дадуть їсти.
І проблема в тому, що це правда,
оскільки ми маємо нестачу різноманіття серед робочої сили,
особливо у сферах, що мають сильний вплив на людей.
У 2010 році
Австралійський національний університет провів експеримент,
у межах якого було надіслано 4 000 ідентичних заявок
на стажування.
У результаті, щоб кількість запрошених на співбесіду з англо-саксонським ім'ям
співпадала з іншими, китайцям треба було відіслати на 68% більше заявок.
Якщо ви із Близького Сходу - Абдул-Меджид -
то - на 64% більше,
а якщо ви італієць, то вам пощастило,
бо лише на 12% більше.
У Кремнієвій долині справи не кращі.
Ґуґл видає ось такі результати:
61% - білі, 30% - азіати, 9% - темношкірі, латино-американці
та інші.
Та й у всьому світі технологій справи не кращі.
І вони це визнають,
але я не впевнена, що збираються щось з цим робити.
Справа в тому, що це не зникає.
Дослідження, проведене компанією Ґрін Парк
- яка забезпечує Британію генеральними директорами та керівниками -
показало, що половиною компаній з індексом FTSE 100
на рівні ради директорів управляє біла людина
з виконавчими чи невиконавчими повноваженнями.
А дві компанії з трьох мають керівника,
що не походить з національних меншин.
А ті, що походять з національних меншин,
не наділені виконавчими повноваженнями.
Тобто їхній впив незначний.
Я вам розповіла багато неприємного.
І ви, мабуть, думаєте: "Ой, як все погано. Що я можу зробити?"
На щастя,
ми визначили проблему.
Внаслідок підсвідомих упереджень у когось існує менше можливостей.
Можливо, ви зараз думаєте:
"Я не темношкірий. Як це мене стосується?"
Запропоную вам рішення.
Як я уже згадувала,
ми завжди прагнемо до ідеалу.
І якщо ми хочемо створити світ,
у якому обставини вашого народження не мають значення,
усі ми повинні взяти участь у розв'язанні проблеми.
Цікаво, що автор експерименту з резюме на посаду лаборанта
запропонувала таке рішення.
Вона сказала, що те, що звело успішних жінок разом,
те, що між ними було спільне, -
це той факт, що у всіх них був наставник.
Отже, наставництво. Усі ми щось подібне чули.
Поширене поняття.
Нове випробовування для вас.
Я даю вам завдання стати наставником для когось інакшого.
Подумайте про це.
Кожен хотів би бути наставником для того, хто нам знайомий,
хто виглядає, як ми.
Поділитися досвідом.
Точно так, якби я побачила мусульманку, схожу на мене.
Сказала б їй: "Давай тусуватися разом".
Ви заходите в кімнату, а там людина, з якою ви ходили до школи,
з якою займалися спортом.
Більша ймовірність, що ви захочете допомогти їй.
Але для цієї людини, якій з вами нічим поділитися,
буде важче знайти той потрібний зв'язок.
Завдання в тому, щоб бути наставником для когось інакшого.
Для того, хто мав зовсім інше оточення,
байдуже, яке.
Завдання в тому, щоб відкрити двері тому, хто не може навіть знайти
свого шляху.
Тому що, пані та панове, світ несправедливий.
Люди не народжуються з рівними можливостями.
Я народилася в одному з найбідніших міст світу - в Хартумі.
Я народилася темношкірою, жінкою,
мусульманкою у світі, що досить підозріло ставиться до нас.
З тих причин, які я не можу контролювати.
Однак я визнаю той факт, що я народилася з певними привілеями.
У мене чудові батьки,
у мене є освіта,
мені пощастило емігрувати в Австралію.
Також мені пощастило з прекрасними наставниками,
які відчинили мені двері, про які я навіть не здогадувалась.
Один наставник сказав мені:
"Твоя історія зацікавила мене.
Давай напишемо її, щоб поділитися з людьми".
Наставник сказав:
"Я знаю, що тебе дуже важко уявити на австралійській буровій установці,
але, все ж таки, ходи до нас".
І ось я тут. Розмовляю з вами.
І я не одна.
У моємо товаристві є багато людей,
яким допомогли наставники.
Молодий мусульманин в Сіднеї,
який за підтримки свого наставника
взяв участь у поетичному конкурсі в Бенкстауні.
Зараз це щось значно більше.
І він може змінити життя багатьох інших людей.
Чи пані з Брісбейну,
- біженка із Афганістану -
яка ледве говорила англійською, коли приїхала в Австралію.
Наставники допомогли їй стати лікарем.
Вона у 2008 році отримала нагороду "Квінслендцець року".
Тепер вона надихає інших.
Це не так легко.
Це справжня я.
Але я також жінка в одязі робочого,
жінка в абайї, як була спочатку.
Чи хотіли б ви стати наставником для мене, якби побачили мене
в одній із цих версій?
Тому що я одна і та ж людина.
Ми повинні бути вищими ніж підсвідомі упередження,
знайти когось, для кого стати наставником, когось зовсім іншого.
Тому що для зміни системи потрібен час,
а в мене немає стільки терпіння.
Отже, якщо ми хочемо змін,
якщо прагнемо створити світ,
у якому всі матимуть рівні можливості,
тоді обирайте двері, які відчините для інших.
Ви гадаєте, що не маєте спільного з розмаїттям?
Але ми всі частина цієї системи.
І всі можемо долучитися до розв'язання проблеми.
Якщо ж ви не знаєте, де знайти когось іншого,
підіть туди, куди зазвичай не ходите.
Якщо ви навчаєте у приватній школі,
підіть у місцеву державну.
Чи просто запишіться в місцевий центр викладання для біженців.
Можливо, ви працюєте в офісі.
Тоді оберіть аспіранта, якому, здавалося, тут не місце
- як було зі мною -
і відчиніть двері йому.
Але не символічно, бо ми не жертви,
а просто покажіть йому можливості,
тому що, відкриваючи свій світ,
ви усвідомите, що маєте доступ до тих дверей,
про існування яких він навіть не знав,
а ви навіть не думали, що він не знає.
Пані та панове,
у суспільстві є проблема нестачі можливостей,
особливо через підсвідомі упередження.
Але кожен із вас може змінити це.
Розумію, що я сьогодні вас поставила перед багатьма завданнями,
але спробуйте замислитись хоча б над одним,
тому що розмаїття створює чудо.
І я закликаю вас забувати про свої перші враження,
тому що, б'юсь об заклад,
вони можуть бути хибними.
Дякую.
(Оплески)