מה הדבר האחד שכל אדם בחדר הזה עומד להיות?
זקן יותר.
ורובנו פוחדים פחד מוות מהתחזית הזו.
איך המילה הזו גורמת לכם להרגיש?
גם אני נהגתי להרגיש כך.
ממה הכי פחדתי?
מזה שאסיים כשאני מזילה ריר במסדרון של בית אבות עגום.
ואז למדתי שרק 4% מהאמריקאים הזקנים
חיים בבתי אבות.
והאחוז הזה הולך ויורד.
ממה עוד חששתי?
דמנציה.
מתברר שרובנו דווקא מסוגלים לחשוב בסדר גמור עד הסוף.
שיעורי הדמנציה יורדים גם הם.
המגיפה האמיתית היא החרדה מאובדן זיכרון.
(צחוק)
גם חשבתי שאנשים זקנים סובלים מדיכאון
כי הם זקנים והם עומדים למות בקרוב.
(צחוק)
מתברר שככל שאנשים חיים יותר,
הם פחות מפחדים מהמוות,
ושאנשים הכי שמחים בתחילת חייהם ובסופם.
זה נקרא עקומת האושר,
והיא כבר אושרה בעשרות מחקרים מסביב לעולם.
אנחנו לא צריכים להיות בודהיסטים או מיליארדרים.
העקומה הזו היא פונקציה של האופן בו ההזדקנות משפיעה לנו על המוח.
אז התחלתי להרגיש הרבה יותר טוב בקשר לעובדה שאני מזדקנת,
ונהייתי אובססיבית בשאלה למה כל כך מעט אנשים יודעים את הדברים האלו.
הסיבה היא גילנות,
שהיא אפלייה וסטראוטיפיזציה על בסיס של גיל.
אנו חווים זאת בכל פעם שמישהו מניח שאנחנו זקנים מכדי לעשות משהו,
במקום לגלות מי אנחנו ולמה אנחנו מסוגלים,
או צעירים מדי.
גילנות פועלת בשני הכיוונים.
כל ה -isms הם רעיונות בנויים חברתית -- גזענות סקסיזם הומופוביה
וזה אומר שאנחנו ממציאים אותם,
ושהם יכולים להשתנות עם הזמן.
כל הדעות הקדומות האלו מסיתות אותנו אחד כנגד השני
כדי לתחזק את הסטטוס קוו,
כמו עובדי תעשית רכב בארה"ב המתחרים נגד עובדי תעשית רכב במקסיקו
במקום להתאגד למען משכורות טובות יותר.
(מחיאות כפיים)
אנחנו יודעים שזה לא בסדר להקצות משאבים לפי גזע או מין.
אז למה שיהיה בסדר לשקול את הצרכים של הצעירים לעומת הזקנים?
כל דעה קדומה מתבססת על "תפיסת האחר"-- בכך שאנו רואים קבוצת אנשים
כשונים מאיתנו.
גזע אחר, דת אחרת, לאום אחר.
הדבר המוזר בגילנות:
ש"האחר" הוא אנחנו.
גילנות ניזונה מהכחשה -- מהסירוב שלנו להכיר בעובדה
שאנחנו הולכים להיות אותו אדם קשיש.
זו הכחשה כשאנחנו מנסים להיתפס כצעירים יותר
או אפילו כשאנחנו מאמינים במוצרי אנטי-אייג'ינג,
או כשאנחנו מרגישים שהגוף שלנו בוגד בנו,
פשוט בגלל שהוא משתנה.
למה לכל הרוחות הפסקנו לחגוג את היכולת להסתגל ולגדול
ככל שאנו מתקדמים בחיים?
למה להזדקן נכון משמעו מאבק כדי לראות ולהתנועע
כפי שיכולנו כשהיינו צעירים?
זה מביך להיקרא קשיש
עד שנפסיק להתבייש בזה,
וזה לא בריא לעבור את החיים בפחד מהעתיד שלנו.
ככל שנמהר לרדת מהגלגל המסתחרר הזה שנקרא הכחשת הגיל,
כך יהיה לנו טוב יותר.
סטריאוטיפים הם תמיד טעות, כמובן,
אבל במיוחד בהתייחסות לגיל,
כי ככל שאנו חיים יותר זמן,
אנו הופכים לשונים יותר זה מזה.
נכון? חישבו על זה.
ועדיין, אנחנו נוטים לחשוב על כולם בבית אבות.
כעל בני אותו גיל: זקנים --
(צחוק)
כשטטוח הגילאים יכול לתהפרש על ארבעה עשורים.
אתם יכולים לדמיין חשיבה כזו על קבוצה של אנשים
בגילאים של 20 עד 60?
כשאתם מגיעים למסיבה, האם אתם ניגשים לאנשים בגילכם?
האם אי פעם קיטרתם על בני דור ה Y שחושבים שהכל מגיע להם?
האם אי פעם דחיתם תספורת או מערכת יחסים, או יציאה משותפת
כי זה לא התאים לגיל?
אצל מבוגרים, אין כזה דבר.
כל ההתנהגויות האלה הן גילויים של גילנות.
כולנו מתנהגים ככה,
ואיננו יכולים לאתגר דעה קדומה אלא אם נהיה מודעים לה.
אף אחד לא נולד אייג'איסט.
אבל זה מתחיל בילדות המוקדמת,
בערך באותה תקופה שמתחילות להיווצר גישות כלפי גזע ומין,
בגלל שמסרים שליליים לגבי הזקנה מפציצים אותנו
מהתקשורת ומהתרבות הפופולרית בכל פינה.
נכון? קמטים הם מכוערים.
אנשים זקנים הם פתטים.
עצוב להיות זקן.
תראו את הוליווד.
סקר שנערך לאחרונה על מועמדים לסרט הטוב ביותר
מצא שרק 12 אחוז מהדמויות שמדברות או ששמן מוזכר
היו בני 60 ומעלה,
ורבות מביניהן תוארו כמוגבלות.
אנשים מבוגרים יותר יכולים להיות הכי גילניים מכולם.
כי היו לנו חיים שלמים להפנים את המסרים האלו
ואף פעם לא חשבנו להתמודד איתם.
הייתי חייבת להכיר בזה
ולהפסיק להיות חלק מזה.
הערות שנונות על "פאשלה של זקנים" למשל:
הפסקתי לומר אותן כשזה נפל עלי
שכשאיבדתי את מפתחות הרכב בתיכון,
לא קראתי לזה "פאשלה של צעירים".
(צחוק)
הפסקתי להאשים את גיל 64 בגלל הברך הכואבת שלי.
הברך השנייה שלי לא כואבת,
והיא בדיוק באותו הגיל.
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
כולנו דואגים בגלל היבט כזה או אחר של הזקנה,
מה אם יגמר לנו הכסף,
אם נחלה, נהיה בסוף לבד,
והפחדים האלה לגיטימיים ואמיתיים.
אבל מה שלא עולה בראשנו, כולנו
זה שחוויית ההגעה לגיל מבוגר
יכולה להיות טובה יותר או גרועה יותר בהתאם לתרבות
שבתוכה היא מתרחשת.
זה לא הואגינה שהופכת את חייהן של נשים לקשים יותר
זה הסקסיזם
(מחיאות כפיים)
זו לא האהבה לגבר שהופכת חיים של הומואים לקשים יותר
זו ההומופוביה.
וזה לא הזמן שעובר שהופך את ההזדקנות
להרבה יותר קשה משהיא צריכה להיות.
זוהי הגילנות.
כשקשה לנו לקרוא את התוויות
או שאין מעקה ביטחון
או כשלא מצליחים לפתוח את הצנצנת הארורה,
אנו מאשימים את עצמנו,
את הכישלון שלנו להזדקן בהצלחה,
במקום את הגילנות שהופכת את כל המעברים הטבעיים האלו למביכים
ואת האפלייה שהופכת את המגבלות האלו למקובלות.
אי אפשר להרוויח כסף משביעות רצון,
אבל בושה ופחד מייצרים שווקים,
וקפיטליזם תמיד צריך שווקים חדשים.
מי אומר שקמטים הם מכוערים?
תעשיות הטיפול בעור, עתירות הממון.
מי אומר שהמנופאוזה או טסטוסטרון נמוך, או הפרעה קוגנטיבית קלה
הן בעיות רפואיות?
תעשיית המיליארדים של התרופות.
(תשואות)
ככל שתראו יותר בבירור את הכוחות הפועלים,
כך יהיה לכם קל יותר למצוא חלופות חיוביות יותר
ומדויקות יותר.
הזדקנות אינה בעיה שצריך לתקן או מחלה שצריך לרפא.
זה תהליך חיים ממושך, טבעי, וחזק, שמאחד את כולנו.
לשנות את התרבות זו בקשה גדולה, אני יודעת את זה, אבל התרבות היא נזילה.
ראו כיצד השתפר מקומן של הנשים במהלך שנות חיי
או הצעדים המדהימים שעשתה התנועה לזכויות הלהט"בים
בעשורים ספורים בלבד, נכון?
(מחיאות כפיים)
הסתכלו על המגדר המיני.
בעבר היינו חושבים עליו כעל בינארי, זכר או נקבה,
היום אנו מבינים שמגדר מיני הוא ספקטרום.
הגיע הזמן שניפטר גם מהבינאריות של זקן-צעיר.
אין קו גבול שמפריד בין זקן לצעיר,
שאחריו הכל מתדרדר מטה.
וככל שנמתין יותר כדי לאתגר את הרעיון הזה,
נגרום יותר נזק לעצמנו ולמקום שלנו בעולם,
כמו למשל בשוק העבודה, שבו אפליית גיל עושה שמות.
בעמק הסיליקון, מהנדסים עוברים טיפולי בוטוקס והשתלת שיער
לפני ראיונות מאוד חשובים --
ואלה הם גברים מיומנים בעשור ה 3 לחייהם,
אז דמיינו לעצמכם את ההשפעות בהמשך שרשרת המזון.
(צחוק)
התוצאות האישיות והכלכליות הן הרסניות.
אין סטראוטיפ על עובדים מזדקנים שיחזיק מעמד תחת ביקורת.
חברות אינן סתגלניות או יצירתיות בגלל שהעובדים שלהן צעירים.
הן סתגלניות ויצירתיות למרות זאת.
חברות --
{צחוק}
(מחיאות כפיים)
אנו יודעים שחברות מגוונות אינן רק מקום טוב יותר לעבוד בו;
הן עובדות טוב יותר.
ובדיוק כמו גזע ומין, גיל הוא קריטריון לגיוון
גוף גדל והולך של מחקר מרתק
מראה שהעמדות שלנו כלפי ההזדקנות
משפיעות על האופן בו המיינד והגוף שלנו מתפקדים ברמה התאית.
כשאנחנו מדברים עם אנשים קשישים ככה! (מדברת בקול רם יותר)
או קוראים להן "מאמלה" או "גברתי הצעירה" --
זה נקרא שפה שפונה לזקנים --
נראה שהם מזדקנים בין רגע,
הולכים ומדברים במיומנות פחותה.
אנשים שיש להם גישה חיובית יותר לזיקנה,
הולכים מהר יותר,
מצליחים יותר במבחני זכרון,
הם נרפאים מהר יותר, והם חיים יותר.
אפילו עם מוחות מלאים ברבדים וסבכים,
אנשים אחדים נשארו חדים עד הסוף.
מה היה להם במשותף?
תחושת תכלית.
ומהו המכשול הגדול ביותר להשגת תחושת מטרה מאוחר בחיים?
תרבות שאומרת לנו שלהזדקן משמעו לדשדש מאחורי הקלעים.
לכן ארגון הבריאות העולמי מפתח
יוזמה גלובלית נגד גילנות
כדי להאריך לא רק את תוחלת החיים אבל גם את איכות הבריאות
נשים חוות את הרעה הכפולה
של גילנות ושל סקסיזם,
אז אנו חווים הזדקנות באופן שונה.
יש סטנדרט כפול בעבודה כאן - מזעזע -
{צחוק)
הרעיון שההזדקנות משפרת גברים ומפחיתה מערכן של הנשים.
נשים מחזקות את הסטנדרט הכפול הזה כאשר אנו מתחרות להישאר צעירות,
עוד ענישה והצעה להפסד.
האם אשה כלשהי בחדר זה באמת מאמינה
שהיא גירסה נחותה יותר --
פחות מעניינת, פחות כיפית במיטה, פחות שווה --
מהאישה שהיא היתה פעם?
אפליה זו משפיעה על בריאותנו,
רווחתנו והכנסותינו.
וההשפעות הולכות וגדלות עם הזמן.
הן מתעצמות עוד יותר על פי גזע ומעמד,
ולכן, בכל מקום בעולם,
העניות מכולם הן זקנות צבעוניות:
מהי המסקנה מכל זה?
ב- 2050, אחד מכל חמישה מאיתנו,
כמעט שני מיליארד אנשים,
יהיה בן 60 ומעלה.
אריכות ימים היא סימן ההיכר הבסיסי של ההתקדמות האנושית.
האנשים המזדקנים האלה מייצגים שוק עצום חסר תקדים ובלתי מנוצל.
ובכל זאת, הקפיטליזם והעיור דחפו הטיה בשל גיל
לתוך כל פינה של כדור הארץ,
משווייץ שבה הזקנים זוכים לתעריפי נסיעה הכי טובים,
לאפגניסטן שנמצאת בתחתית המדד הגלובלי של הטיפול בזקנים.
מחצית ממדינות העולם כלל לא נמצאות ברשימה זו
כי איננו טורחים לאסוף נתונים על מיליוני אנשים
כי הם כבר לא צעירים.
כמעט 2/3 של אנשים מעל 60, ברחבי העולם
אומרים שיש להם בעיות גישה לטיפול רפואי.
כמעט 3/4 אומרים שהכנסתם לא מכסה שירותים בסיסיים
כמו מזון, מים, חשמל, ודיור נאות.
האם זה העולם שאנו רוצים שילדינו, שעשויים לחיות עד מאה
יירשו מאיתנו?
כולם - בכל הגילאים, מכל המינים, ומכל הלאומים -
הם זקנים, או זקנים לעתיד,
ואם לא נשים קץ לגילנות היא תייסר את כולנו.
וזה הופך אותה ליעד מושלם לסנגור קולקטיבי.
למה להוסיף עוד -ism לרשימה כשכל כך הרבה עוולות, גזענות בפרט,
קוראות לפעולה?
הנה העניין:
אנחנו לא צריכים לבחור.
כאשר אנו עושים את העולם מקום טוב יותר להזדקן בו,
אנחנו עושים אותו מקום טוב יותר שבו להיות ממקום אחר,
להיות בעלי נכות,
להיות גיי, לא להיות עשיר, לא להיות לבן,
וכשאנו מופיעים בכל הגילאים למען מטרות כלשהן
להציל את הלווייתנים, להציל את הדמוקרטיה -
אנחנו לא רק הופכים מאמץ זה ליעיל יותר,
אנו מפרקים את הגילנות בתהליך.
אריכות ימים היא כאן כדי להישאר.
תנועה לסיים את הגילנות יוצאת לפעולה.
אני בתוכה, ואני מקווה שתצטרפו אלי.
{מחיאות כפיים)
תודה לכם. בואו ונעשה זאת!
(מחיאות כפיים)