Tanár vagyok, és jogait gyakorló
amerikai állampolgár.
Szépen kérek mindenkit, aki épp most aludt el,
hogy ébredjen fel. (Nevetés)
Mitől is van az "állampolgári jog"
szónak olyan álmosító, sőt, altató
hatása ránk?
Azt hiszem, attól, hogy valami olyasmit fejez ki,
ami borzasztó erényes, borzasztó fontos
és borzasztóan unalmas.
Azt hiszem, a mi felelősségünk az, akik megjelenünk
az ilyen összejöveteleken,
személyesen, online, vagy ahogy tudnak,
hogy az állampolgári jogot újra vonzóvá tegyék,
olyan vonzóvá, mint amilyen az amerikai polgárháború idején,
mint a polgárjogi mozgalmak idején volt.
Meggyőződésem, hogy úgy tudjuk újra vonzóvá tenni,
ha nyíltan beszélünk a hatalom jellegéről.
Ennek a színtere - meggyőződésem szerint -
a város szintje.
Erről szeretnék ma beszélni.
Néhány definícióval kezdeném,
aztán bemutatom az előttünk álló
probléma terjedelmét,
majd elmondom, hogy szerintem hogyan lehet
a városoké a kulcsszerep a megoldásban.
Hadd kezdjem hát néhány definícióval.
Az állampolgárság azt én felfogásomban
közösségért dolgozó, problémamegoldó résztvevőnek lenni
egy öntevékeny közösségben.
Az állampolgári mesterség abban áll,
amit id. Bill Gates egyszerűen úgy fogalmaz,
ott lenni, ahol a dolgok történnek.
Ez három dolgot foglal magában:
az értékek megalapozását,
annak megértését, hogy mitől működik a körülöttünk lévő világ,
és azon készségek összességét,
amelyek lehetővé teszik, hogy tegyünk valamit a célokért,
és rávegyünk másokat, hogy csatlakozzanak.
Ezzel el is jutunk a hatalom-definíciómhoz,
ami egyszerűen így hangzik:
A hatalom az a képesség, hogy rávegyünk másokat arra,
hogy azt tegyék, amit mi szeretnénk.
Elég ijesztően hangzik, ugye?
Nem szeretünk beszélni a hatalomról.
Ijesztőnek tartjuk. Gonosznak, valahogy.
Kínosnak érezzük néven nevezni.
A demokrácia mítoszában és kultúrájában
a hatalom a népé.
Pont. Itt a vége.
Nem szükséges tovább firtatni a dolgot,
és nem kellemes.
A hatalomhoz negatív morális érték tartozik.
Ez amolyan machiavellisen hangzik.
Eredendően gonosznak tűnik.
Pedig a hatalom semmivel nem jobb vagy gonoszabb
eredendően, mint a tűz vagy épp a fizika.
Egyszerűen csak van.
A hatalom úgy irányít,
ahogyan a kormány működik:
vagy demokratikusan, vagy diktatórikusan.
Azzal szembesülünk manapság, különösen itt Amerikában,
de máshol is a világban,
hogy nagyon sokan teljesen járatlanok
a hatalmat illetően,
hogy mi is az, kinek van,
hogyan működik, miből ered,
hogy mi látható belőle, és mi nem.
mitől van egyeseknek, és mitől olyan összetett.
A járatlanság következménye,
hogy azon kevesek, akik értik,
hogy hogyan működik a polgári életben,
akik értik, hogy hogyan lesz
előterjesztésből törvény, igen.
értik azt is, hogyan lesz a barátságból anyagi előny,
vagy irányvonal az előítéletből,
hogyan válik egy szlogen mozgalommá.
Akik ezeket a dolgokat értik,
azoknak túl nagy a befolyásuk,
és nagyon elégedettek azzal,
hogy betöltik azt a vákuumot,
amit a többség tudatlansága okoz.
Ezért annyira lényeges a jelen körülmények között
megragadni a hatalom lényegét
és közkinccsé tenni.
Az egyik dolog, ami különösen izgalmas
és sok teendőt ad ezzel kapcsolatban,
hogy a hatalomban való járatlanság
általánossága miatt
koncentrálódott
a tudás, a megértés és a befolyás.
Gondolkodjunk csak el:
Hogyan lesz egy barátságból anyagi előny?
Simán, amikor egy
magasabb beosztású kormánytisztviselő úgy dönt,
hogy otthagyja a közigazgatást,
hogy magánérdekekért lobbizzék,
kapcsolatait új gazdáinak érdekében
használja fel.
Hogyan válik az előítélet irányvonallá?
Alattomosan. Valahogy úgy, ahogy
például " a megállítani és megmotozni"
egy idő után hatósági sorsjátékká válik.
Hogyan lesz egy szlogenből mozgalom?
Járványosan terjed az interneten, ahogyan például a Tea Party
képes volt felkapni a "Ne taposs rám"
szlogent az amerikai forradalomból
vagy -- a másik oldalról --
egy aktivistacsoport sikerrel felkapott egy szalagcímet:
"Foglaljuk el a Wall Street-et",
globális mémmé és mozgalommá alakítva.
Az a helyzet, hogy a legtöbben
nem keresik, nem kíváncsiak erre a valóságra.
Ez a tudatlanság, az állampolgári ismeretek hiánya
nagyrészt szándékos.
Sokan, akik az ezredforduló körül nőttek fel,
az egészet valami mocskos dolognak gondolják.
Távol tartják magukat a politikától.
Inkább kimaradnak belőle,
és önkéntességben élik ki magukat.
Vannak köztük, akik a számítógépek bűvöletében
azt hiszik, hogy csodaszer
a hatlami kilengések és visszaélések ellen,
ha több adatunk van,
ha nagyobb az átláthatóság.
Vannak baloldaliak, akik azt hiszik, hogy
a hatalom mind a cégek kezében van,
és vannak a jobboldaliak, akik azt hiszik,
hogy mind a kormányzat kezében.
Mindkét oldalt elvakítja saját felháborodásuk.
Vannak a naivak, akik azt hiszik,
hogy a jó dolgok csak úgy történnek,
és a cinikusok, akik szerint a rossz dolgok történnek meg.
A szerencsések és a szerencsétlenek,
akik azt gondolják, hogy egyszerűen ez a megérdemelt sorsuk,
nem pedig az előző helyzetnek
és hatalom örökölt eloszlásának
teljességgel megváltoztatható eredménye.
Ennek eredményeként belopakodik a közéletbe a végzetbe vetett hit.
Különösen nálunk, a mai Amerikában,
nyomasztóan alacsony szinten van
az állampolgári ismeretek, az elkötelezettség, a részvétel,
a tudatosság.
Az egész politikai tevékenység
egy csoport profira korlátozódik,
pénzemberekre, közvetítőkre,
a sajtóra, kutatókra.
Mi, többiek amatőrnek érezhetjük magunkat,
a szó balek értelmében.
Érdektelenné vált számunkra, hogy többet tudjunk arról,
hogy hogyan működnek a dolgok.
Kezdünk kimaradni.
Ez az a probléma, ez az a feladat,
amivel mindenképp szembe kell nézzünk.
Azt hiszem, az ilyen
közömbösség, szándékos tudatlanság.
egyszerre lesz oka és következménye
annak, hogy kialakulhasson a vagyon,
és a politikai hatalom említett koncentrációja,
ez a mélységes állampolgári egyenlőtlenség.
Emiatt olyan fontos a mi időnkben épp most, hogy újragondoljuk
az állampolgári ismereteket, mint a hatalom megismertetésének módját.
Talán soha ilyen fontos nem volt
még az életünk során.
Ha az emberek nem ismerik meg a hatalmat,
ha nem ébrednek fel,
és ha nem ébrednek fel,
akkor kimaradnak.
Nos, a hatalom gyakorlása részben azt jelenti,
hogy felébredni, és hallatni szavunkat.
de azt is, hogy van küzdőterünk
ahol gyakorolhatjuk a döntéshozatalt.
Az állampolgárság végül is egy egyszerű kérdésbe sűríthető,
hogy ki dönt,
és ezt valahol, a küzdőtéren
kell kiharcolni.
És ez vezet el a harmadik ponthoz, amiről ma beszélni akarok,
hogy egyszerűen nincs jobb küzdőtér
manapság gyakorlatot szerezni a hatalomban,
mint a város.
Gondoljunk csak arra a városra, ahol élünk,
ahová valósiak vagyunk.
Gondoljunk a saját városunk mindennapjainak problémájára,
lehet az valami apróság,
mint, hogy hová kéne kerüljön az utcai világítás,
vagy egy közepes, hogy mely könyvtárnak
kéne meghosszabbítani vagy lerövidíteni a nyitva tartását,
esetleg valami nagyobb,
mint hogy a lepusztult partszakaszból
országút legyen, vagy sétány,
vagy hogy a város minden vállalkozása
fizessen-e iparűzési adót.
Gondoljunk a változásra, amit el akarunk érni városunkban,
és arra, hogy hogyan érhetnénk el,
mit tehetünk, hogy megtörténjék.
Vegyük leltárba a hatalom összes összetevőjét,
ami szerepet játszik a városunk esetében:
a pénz, természetesen, igen az emberek,
az elképzelések, az információ, a félreinformálás,
erőszakkal fenyegetés, az előírások kényszere.
Ezek az eszközök mind szerepet játszanak.
Hogyan aktiválhatnánk
vagy közömbösíthetnénk a hatalom e különféle eszközeit.
Ez nem afféle Trónok harca
birodalmi szintű kérdésgyűjtemény.
Ezek olyan kérdések, amelyek mindenütt
előjönnek bolygónkon.
Csak két történetet mondok el gyorsan
a közelmúlt legérdekesebb hírei közül.
Boulderben , Coloradoban,
nemrégiben a szavazók jóváhagyták,
hogy egy magántulajdonban lévő elektromos cég
-- az Xcel -- helyett
egy közösségi tulajdonú, non-profit közmű
szolgáltassa az áramot,
ami több figyelmet fordít a klímaváltozásra.
Az Xcel visszavágott,
és most az Xcel népszavazást kezdeményezett,
ami alááshatja, meg nem történtté teheti
ezt a kisajátítást.
Így a városi aktivistáknak
meg kellett küzdeniük a hatalommal
az elektromos áramért.
Tuscaloosában, az Alabama egyetemen,
van a kampuszban egy szervezet,
amit fenyegetően úgy hívnak, hogy a Gép,
ami jórészt a kampusz fehér hallgatóinak
lakóközösségeiből toboroz.
Évtizedek óta a Gép a legerősebb
a hallgatói önkormányzati választásokon.
Mostanában a Gép kezdett
részt vállalni a városi
aktuálpolitikában,
megszervezték egy volt Gép-tag
beválasztását,
egy frissen végzett, üzleti szemléletű fiatalemberét.
a Tuscaloosa-i városi iskolaszékbe.
Ahogy mondom, ez csak két példa,
szinte véletlenszerűen kiválasztva az újságcikkekből
Naponta ezernyi hasonló van.
Lehet szeretni vagy utálni az ilyen
törekvéseket, amiket felhozok itt
Boulderból vagy Tuscaloosából,
de csak csodálni lehet
a résztvevők jártasságát,
hatalom-ismeretét.
Nem tehetünk mást, mint tudomásul vesszük és elismerjük
profizmusukat az
az állampolgári jogokkal
kapcsolatos alapvető kérdésekben:
hogy mi a cél, mi a stratégia és mi a taktika,
mi a terep, kik az ellenfelek,
kik a szövetségesek?
De térjünk vissza
saját városunk problémájához,
lehetőségeihez és feladataihoz,
és hogy min akarunk javítani,
vagy mit akarunk alkotni városunkban.
Kérdezzük meg önmagunktól,
képesek vagyunk-e ezeknek az alapvető hatalmi kérdéseknek a kezelésére?
Tudnánk-e alkalmazni a gyakorlatban,
mindazt, amit tudunk?
Ez a feladat és a lehetőség számunkra.
Olyan időket élünk, amikor
a globalizáció dacára,
vagy talán éppen miatta,
az állampolgári érdeklődés egyre
fogékonyabb a helyi problémákra.
Valóban, korábban nem tapasztalt mértékben
áramlanak a lehetőségek a városokhoz.
Itt, az Egyesült Államokban,
a kormány kezét megkötik a pártharcok.
Az állampolgári kezdeményezések és újítások
a helyi ökoszisztémából bukkannak fel,
és innen terjednek el.
Ez az új jelenség,
a lokálpatriotizmusnak ez a nagy hulláma
most érkezik meg.
Észrevehető az emberek étkezési szokásaiban,
munkájukban, ahogy vásárolnak, mozognak,
és élik mindennapi életüket.
Ez nem afféle finnyás bezárkózás,
visszavonulás az elszigeteltségbe, nem.
Ez most van feljövőben.
A mai idők lokálpatriotizmusa erős hálózat.
Nézzük csak például
azokat a stratégiákat, amelyek arra irányulnak,
hogy a városokat kerékpáros-baráttá tegyük.
Ezek gyorsan terjedtek Koppenhágától
New York-ig, Austinig, Bostonig, Seattle-ig.
Gondoljunk csak a részvételi költségvetés-készítésre,
ahol az egyszerű polgárok
lehetőséget kapnak, hogy beleszólhassanak
a városi források felhasználásába.
Ezek a kísérletek Brazíliából, Porto Alegre-ből
jöttek ide, New York-ba, Chicago felé.
A bevándorló munkások Rómától Los Angelesig
és sok más városban
sztrájkokat szerveznek,
hogy emlékeztessék városuk lakóit,
hogy milyen is lenne egy napjuk a bevándorlók nélkül.
Kínában országszerte
az Új Állampolgári Mozgalom tagjai kezdenek
aktivizálódni és megszervezni
a hivatali visszaélések és korrupció elleni harcot,
és kihívják a hatóságok haragját,
és egyben felhívják a figyelmét
a világ korrupcióellenes aktivistáinak.
Seattle-ben, ahová én valósi vagyok,
egy, nagy világméretű hálózat részévé váltunk,
és most együtt dolgozunk,
teljesen megkerülve a kormányt,
a nemzeti kormányokat,
azért, hogy próbáljunk megfelelni Kyotó-i egyezmény
CO2-korlátozozási normájának.
Ezek az állampolgárok együtt
egy hálózatot képeznek,
a lehetőségek óriás szigettengerét,
amellyel el lehet kerülni
az irányítás elégtelenségét és kizárólagosságát.
Az most a feladatunk, hogy felgyorsítsuk ezt a munkát.
Az a feladatunk, hogy egyre több embert
hozzunk össze erre a munkára.
Ezért hívott életre egy új kurzust a Citizen University,
az a szervezet, ahol dolgozom,
az átlagemberek számára,
az állampolgári lehetőségekről.
A kurzus azzal a három ponttal indul,
amit az imént mondtam az értékekről,
rendszerekről és készségekről.
Felkérném Önöket, hogy
segítsenek megalkotni a tantervét,
történeteikkel, tapasztalataikkal és
azokkal feladatokkal, amelyeket átéltek, amelyekkel szembetalálkoztak,
hogy valami ütőset alkossunk közösen.
És különösen meg szeretném hívni Önöket,
hogy kipróbáljanak egy egyszerű gyakorlatot
ami a kurzus keretében készült, korábban.
Azt szeretném, hogy írjanak egy történetet,
egy történetet városuk jövőjéről.
Helyezhetik mától egy évnyire, öt évnyire,
egy évtizednyire,
vagy a következő generációba.
Írják meg esettanulmányként,
visszatekintve arra a változásra
amit szeretnének a városban,
visszatekintve az ügyre, amiért küzdöttek,
és írják le, hogy miként történt a változás,
mi volt a siker oka.
Írják le, hogy polgártársaik milyen
értékeit mozgósították,
és azokat az erkölcsi célokat, amelyeket meg tudtak mozgatni.
Vegyék számba az összes különböző módot,
ahogyan kapcsolatba léptek a kormányzati,
a piaci,
a szociális, a vallási
és a hírközlési szervekkel.
Vegyék számba az összes felhasznált készséget,
hogy hogyan kell tárgyalni, támogatást szerezni,
felépíteni a dolgokat,
kezelni a konfliktusokat,
mindazokat a készségeket, amelyek az
emberek mozgósítását lehetővé teszik,
és amivel leküzdhető az ellenállásuk.
Ha megírják azt a beszámolót,
akkor felfedezik, hogyan kell tanulni a hatalmat
és közben hogyan kell megtölteni tartalommal.
Szóval, tegyék közkinccsé, amit írtak,
és tegyék is meg, amit leírtak,
azután tegyék közkinccsé, hogy mit csinálnak.
Arra biztatom Önöket, hogy tegyék közkinccsé
a beszámolót, amit csináltak
a Citizen University Facebook oldalán.
De még ezen kívül,
mai beszélgetésekben is,
szerte a világban, a párhuzamos összejöveteleken,
amelyek történetesen mind erről a szólnak éppen.
Gondolkodjanak el, hogy hogyan válhatunk
egymás mesterévé és tanítványává a hatalom kérdésében.
Ha ezt megtesszük, akkor újra vonzó lehet
állampolgárként viselkedni.
Együtt közkinccsé tehetjük a demokráciát,
és újra biztonságossá az amatőrök számára.
Együtt létrehozhatjuk a városok hatalmas hálózatát,
ami a valaha volt leghatékonyabb közös kísérleti laboratórium
az önkormányzatiság számára a bolygón.
Meg van hozzá a hatalmunk, hogy megtegyük.
Köszönöm szépen.
(Taps)