Svakodnevno se suočavamo sa problemima poput klimatskih promena
ili bezbednosti vakcina
gde moramo da odgovorimo na pitanja čiji odgovori
su zasnovani na naučnim informacijama.
Naučnici nam govore da se svet zagreva.
Naučnici nam govore da su vakcine bezbedne.
Kako da znamo da li su u pravu?
Zašto da verujemo nauci?
Zapravo, mnogi od nas ne veruju nauci.
Istraživanja javnog mnjenja dosledno pokazuju
da znatan deo Amerikanaca
ne veruje da su klimatske promene izazvane čovekovim delovanjem,
ne veruje u evoluciju putem prirodne selekcije,
i nije uveren u bezbednost vakcina.
Zašto onda da verujemo nauci?
Naučnici ne vole da govore o nauci kao o predmetu verovanja.
Zapravo, suprotstavili bi nauku veri
i rekli bi da verovanje pripada veri.
A vera je jasno odvojena i drugačija od nauke.
Rekli bi čak da je religija zasnovana na veri
ili možda proračunu Paskalove opklade.
Blez Paskal je bio matematičar iz 17. veka
koji je pokušao da uvede naučno mišljenje u pitanje
da li da veruje u boga ili ne
i evo kako je išla njegova opklada:
Ako bog ne postoji,
a ja odlučim da verujem u njega,
neću mnogo izgubiti.
Možda nekoliko sati nedeljom.
(Smeh)
Ali ako on postoji, a ja ne verujem u njega,
u velikom sam problemu.
Tako je Paskal rekao da je bolje da verujemo u boga.
Kako je rekao jedan od mojih profesora:
"Posegnuo je za rukohvatom vere."
Odlučio je da posegne za verom
ostavljajući nauku i racionalizam za sobom.
Međutim, činjenica je da, za većinu nas,
naučna saznanja predstavljaju posezanje za verom.
Uglavnom ne možemo sami da procenimo naučna saznanja.
To je slučaj i sa većinom naučnika
van njihovih uskih struka.
Ako malo razmislite, geolog ne može da vam kaže
da li je neka vakcina bezbedna.
Većina hemičara nisu stručnjaci za teoriju evolucije.
Fizičar ne može da vam kaže,
šta god neki od njih govorili,
da li duvan izaziva rak ili ne.
Ako i sami naučnici
moraju da imaju poverenja
u ono što nije iz njihove oblasti,
zašto prihvataju tvrdnje drugih naučnika?
Zašto veruju u ono što drugi tvrde?
I da li bi trebalo mi u to da verujemo?
Ja smatram da bi trebalo u to da verujemo,
ali ne zbog razloga na koji većina nas misli.
Uglavnom su nas učili u školi da treba
da verujemo u nauku zbog naučnog metoda.
Učili su nas da naučnici prate određeni metod
i da taj metod garantuje
istinitost njihovih tvrdnji.
Metod kome su nas uglavnom učili u školi,
nazovimo ga udžbenički metod,
jeste hipotetički deduktivni metod.
Prema standardnom, udžbeničkom modelu,
naučnici razvijaju hipoteze,
dedukuju posledice tih hipoteza,
pa odu u stvarni svet i kažu:
"Jesu li te posledice tačne?"
Možemo li ih uočiti u prirodi?
Ako su tačne, naučnici kažu:
"Super, znamo da je hipoteza tačna."
Mnogo je poznatih primera u istoriji nauke
gde naučnici upravo to i rade.
Jedan od najpoznatijih primera
vezan je za delo Alberta Ajnštajna.
Kada je Ajnštajn razvio opštu teoriju relativnosti,
jedna od posledica njegove teorije
bila je da prostor-vreme nije samo praznina
već da je sačinjeno od neke materije.
Ta materija je iskrivljena
u prisustvu ogromnih predmeta poput Sunca.
Ako je ova teorija tačna, znači da svetlost
kad prolazi pored Sunca
treba da se iskrivi oko njega.
Bila je to iznenađujuća pretpostavka
i bilo je potrebno nekoliko godina
da je naučnici ispitaju,
ispitali su je 1919.
i zapravo se ispostavila tačnom.
Svetlost sa zvezda se zaista krivi dok putuje oko Sunca.
Bila je to važna potvrda ove teorije.
Smatrana je dokazom istinitosti
te nove radikalne ideje
i o tome se pisalo u novinama
širom sveta.
Ponekad se ova teorija ili model
naziva deduktivno-nomološki model,
uglavnom zato što naučnici vole da zakomplikuju stvari.
Ali i zato što se u savršenim slučajevima radi o zakonima.
Nomološki znači da je povezano sa zakonima.
U savršenom slučaju hipoteza nije puka ideja:
reč je o prirodnom zakonu.
Zašto je važno da bude prirodni zakon?
Zato što, ako je zakon, ne može biti prekršena.
Ako je zakon, uvek će biti istinita,
bilo kad i bilo gde,
kakve god da su okolnosti.
Svi znate bar jedan primer poznatog zakona:
Ajnštajnova čuvena jednačina, E=MC2,
koja objašnjava odnos
između energije i mase.
Taj odnos je uvek istinit.
Međutim, postoji nekoliko problema sa ovim modelom.
Glavni problem je to što je pogrešan.
Prosto nije tačan. (Smeh)
Govoriću o tri razloga zbog kojih je pogrešan.
Prvi je logički razlog.
To je problem logičke greške tvrđenja posledice.
I to je moderan, naučnički način da kažemo
da iz netačnih teorija mogu proisteći tačne pretpostavke.
Ako se utvrdi da je pretpostavka tačna,
zapravo nije logično dokazano da je teorija tačna.
I za to imam dobar primer, ponovo iz istorije nauke.
Ovo je slika ptolomejskog svemira
sa Zemljom u središtu svemira
i Suncem i planetama koji se okreću oko nje.
U ptolomejski model su verovali
mnogi veoma pametni ljudi vekovima.
Zbog čega?
Zato što su iz njega proizišle mnoge tačne pretpostavke.
Zahvaljujući potlomejskom sistemu,
astronomi su precizno predviđali kretanja planete,
čak i tačnije u početku
od Kopernikove teorije koju bismo sad prihvatili kao tačnu.
To je jedan od problema udžbeničkog modela.
Drugi je praktični problem,
odnosno problem pomoćnih hipoteza.
Pomoćne hipoteze su pretpostavke
koje naučnici stvaraju,
a toga možda i nisu svesni.
Važan primer ovoga
vezan je za Kopernikov model,
koji je kasnije zamenio ptolomejski sistem.
Nikola Kopernik je rekao
da Zemlja zapravo nije središte svemira,
Sunce je centar Sunčevog sistema,
Zemlja se okreće oko Sunca.
Naučnici su rekli da, ako je to tačno,
trebalo bi da smo u stanju
da primetimo kretanje Zemlje oko Sunca.
Ovaj slajd ilustruje koncept
poznat kao zvezdana paralaksa.
Astronomi su rekli da, ako se Zemlja kreće
i posmatramo sjajnu zvezdu, recimo, Sirijus -
znam da sam na Menhetnu, tako da vi zvezde i ne vidite,
ali zamislite da ste na selu, da ste izabrali ruralni život -
ako pogledamo neku zvezdu u decembru
videćemo u pozadini i udaljene zvezde.
Ako to isto pogledamo za šest meseci,
kad Zemlja dođe do ovog položaja u junu,
videćemo istu zvezdu, ali sa drugačijom pozadinom.
Ta razlika u uglu zove se zvezdana paralaksa.
To je pretpostavka Kopernikovog modela.
Astronomi su tražili zvezdanu paralaksu
i nisu došli ni do čega.
Mnogi su tvrdili da je to dokaz netačnosti Kopernikovog modela.
Šta se onda dogodilo?
Možemo da pretpostavimo da su astronomi
pravili dve pomoćne hipoteze
i za obe bismo sad rekli da su netačne.
Prva je bila pretpostavka o veličini Zemljine orbite.
Astronomi su pretpostavljali da je Zemljina orbita velika
u odnosu na udaljenost od zvezda.
Danas bismo pre nacrtali ovakvu sliku,
ovu je uradila NASA
i vidi se da je Zemljina orbita prilično mala.
Zapravo je mnogo manja nego što je ovde prikazano.
Stoga je zvezdana paralaksa
veoma mala i jako ju je teško uočiti.
To nas dovodi do drugog razloga
zbog kog pretpostavka nije funkcionisala,
a to je pretpostavka naučnika
da su njihovi teleskopi dovoljno precizni
da uoče paralaksu.
Ispostavilo se da to nije tačno.
Tek su u 19. veku
naučnici mogli da uoče
zvezdanu paralaksu.
Postoji i treći problem.
To je prosto činjenični problem,
nauka se dobrim delom ne uklapa u udžbenički model.
Nauka dobrim delom uopšte nije deduktivna,
već je induktivna.
To znači da naučnici ne polaze nužno
od teorija i hipoteza,
često polaze od opažanja
događaja u svetu.
Najpoznatiji primer za ovo
jedan je od najvećih naučnika svih vremena, Čarls Darvin.
Kada je Darvin kao mladić pošao na putovanje brodom Bigl,
nije imao nikakvu hipotezu ili teoriju.
Jedino je znao da želi da radi kao naučnik
i počeo je da prikuplja podatke.
Znao je uglavnom da mrzi medicinu
jer mu je kad ugleda krv bilo toliko loše
da je potražio drugo zanimanje.
Tako je počeo da prikuplja podatke.
Prikupio je mnogo toga, između ostalog i čuvene zebe.
Kada je pronašao te zebe, ubacio ih je u vreću
i nije ni pretpostavljao šta to znači.
Mnogo godina kasnije u Londonu
Darvin je ponovo analizirao svoje podatke
i počeo da razvija objašnjenje,
odnosno teoriju prirodne selekcije.
Pored induktivne nauke,
naučnici se često bave stvaranjem modela.
Jedan od životnih ciljeva naučnika
jeste da objasne uzrok stvari.
Kako se to radi?
Recimo, tako što se napravi model
koji ispituje određenu ideju.
Ovo je slika Henrija Kadela,
škotskog geologa iz 19. veka.
Jasno je da je iz Škotske jer nosi
avijatičarsku kapu i gumene čizme.
(Smeh)
Kadel je hteo da odgovori na pitanje
kako nastaju planine.
Jedno od njegovih opažanja je da,
ako pogledate venac poput Apalačkih planina,
često ćete uočiti da su stene u njima
naborane,
i to na poseban način,
što mu je dalo ideju
da su možda sabijane sa jedne na drugu stranu.
Ta ideja je kasnije odigrala ključnu ulogu
u raspravama o pomeranju kontinenanta.
Napravio je jedan model, suludu skalameriju
sa polugama i drvetom; evo baštenskih kolica,
kanti, velikog malja.
Ne znam zašto je u gumenim čizmama.
Možda samo što nije počela kiša.
Napravio je ovaj fizički model
da bi pokazao da se zaista mogu stvoriti
šare u kamenu, ili u ovom slučaju u blatu,
i da podsećaju na planine
ako se sabijaju sa obe strane.
Bio je to dokaz o poreklu planina.
Danas naučnici radije rade unutra,
tako da ne prave fizičke modele
koliko kompjuterske simulacije.
I to je neka vrsta modela.
Pravi se pomoću matematike
i, poput fizičkih modela iz 19. veka,
veoma je bitan za izučavanje uzroka.
Jedno od najvećih pitanja u vezi sa klimatskim promenama
jeste ogromna količina dokaza
da se Zemlja zagreva.
Na ovom slajdu crna linija pokazuje
merenja koja su naučnici obavili
tokom poslednjih 150 godina
i koja pokazuju da temperatura Zemlje
stabilno raste,
a posebno se vidi da je u poslednjih 50 godina
došlo do naglog porasta
od skoro jednog stepena Celzijusa
ili blizu dva stepena Farenhajta.
Ali šta je uzrok te promene?
Kako da znamo šta izaziva
uočeno zagrevanje?
Naučnici mogu da naprave model
pomoću kompjuterske simulacije.
Ovaj dijagram ilustruje kompjutersku simulaciju
koja je izučavala sve one faktore
za koje znamo da mogu da utiču na klimu Zemlje,
čestice sulfata iz zagađenog vazduha,
vulkansku prašinu iz vulkanskih erupcija,
promene u Sunčevom zračenju
i gasove sa efektom staklene bašte.
Postavili su sledeće pitanje:
koji će skup promenljivih unetih u određeni model
reprodukovati ono što vidimo u stvarnosti?
Stvarnost je prikazana crnom bojom.
Model je prikazan svetlosivom,
a odgovor je
model koji uključuje, kao odgovor pod E na prijemnom,
sve gore navedeno.
Jedini način da reprodukujete
zabeležena temperaturna merenja
je sa svim ovim stvarima zajedno,
uključujući emisije gasova sa efektom staklene bašte,
i prevashodno možete videti da rast
gasova sa efektom staklene bašte prati
vrlo dramatičan rast temperature
u proteklih 50 godina.
I zbog toga klimatolozi kažu
"ne samo da znamo da se klimatska promena dešava,
znamo da su gasovi sa efektom staklene bašte veliki deo
uzroka."
Zato zbog svih tih različitih stvari
koje naučnici rade,
filozof Pol Fajerabend je rekao čuvenu:
"Jedini princip u nauci
koji ne sputava napredak je: Sve može da prođe."
Ovaj citat je često vađen iz konteksta,
jer Fajerabend nije zapravo rekao
da u nauci sve može da prođe.
Ono što je govorio je,
zapravo pun citat je:
"Ako me pritisnete da kažem
koji je naučni metod,
morao bih reći: Sve može da prođe."
On je pokušao da kaže
da naučnici rade mnogo različitih stvari.
Naučnici su kreativni.
Ako onda to preokreće pitanje:
ako naučnici ne koriste samo jedan metod,
kako onda odluče
šta je neispravno, a šta nije?
I ko će da presudi?
I odgovor je, naučnici presuđuju,
i sude prema dokazima.
Naučnici skupljaju dokaze na mnogo različitih načina,
ali kako god da ih skupe,
moraju da ih stave pod lupu.
I ovo je navelo sociologa Roberta Mertona
da se fokusira na to pitanje kako naučnici
posmatraju podatke i dokaze,
i rekao je da oni to rade na način koji je nazvao
"organizovani skepticizam."
Time je mislio da je organizovan
jer to rade kolektivno,
rade kao grupa,
i skepticizam, jer to rade sa pozicije
nepoverenja.
Drugačije rečeno, teret dokazivanja
je na osobi sa novom tvrdnjom.
I u ovom smislu nauka je suštinski konzervativna.
Veoma je teško ubediti naučnu zajednicu
da kaže: "Da, mi znamo nešto, ovo je tačno."
Zato uprkos popularnosti koncepta
promena paradigme,
ono što nalazimo je da su zapravo,
veoma velike promene u naučnom razmišljanju
relativno retke u istoriji nauke.
To nas najzad dovodi do još jedne ideje:
Ako naučnici kolektivno prosuđuju dokaz,
ovo je navelo istoričare da se fokusiraju na pitanje
konsenzusa,
i da kažu da na kraju dana,
ono što je nauka,
ono što je naučno znanje,
je konsenzus naučnih stručnjaka
koji su kroz ovaj proces ogranizovanog posmatranja,
kolektivnog posmatranja,
presudili dokaze
i došli do zaključka,
bilo za ili protiv.
Zato možemo razmišljati o naučničkom znanju
kao o konsenzusu stručnjaka.
Možemo razmišljati o nauci
kao o nekoj vrsti porote,
s tim da je veoma posebna vrsta porote.
To nije porota vama jednakih,
to je porota štrebera.
To je porota muškaraca i žena sa doktoratima,
i za razliku od konvencionalne porote,
koja ima samo dve opcije,
kriv i nije kriv,
naučnička porota zapravo ima mnoštvo opcija.
Naučnici mogu reći da, nešto je istinito.
Naučnici mogu reći ne, to je neistinito.
Ili, mogu reći, pa to bi moglo biti istina
ali moramo još raditi i prikupiti još dokaza.
Ili, mogu reći da bi moglo biti istina,
ali ne znamo kako da odgovorimo na pitanje
i odložićemo ga
i možda ćemo vratiti na sto kasnije.
To je ono što naučnici nazivaju zavrzlamom.
Ali ovo dovodi do finalnog problema:
ako je nauka ono što naučnici kažu da je,
zar nije to onda samo poziv na autoritet?
I zar nismo svi učeni u školi
da je pozivanje na autoritet logička greška?
Pa, eto ga paradoks moderne nauke,
paradoks zaključka do kojeg mislim da su istoričari
i filozofi i sociolozi došli,
da je nauka zapravo poziv na autoritet,
ali nije poziv na autoritet individue,
bez obzira koliko je pametna ta individua,
poput Platona ili Sokrata ili Ajnštajna.
To je autoritet kolektivne zajednice.
Možete razmišljati o ovome kao o mudrosti rulje,
ali vrlo posebne rulje.
Nauka se zaista poziva na autoritet,
ali on nije zasnovan na bilo kom pojedincu,
bez obzira na to koliko je ta osoba pametna.
Zasnovan je na kolektivnoj mudrosti,
kolektivnom znanju, kolektivnom radu,
svih naučnika koji su radili
na konkretnom problemu.
Naučnici imaju neku vrstu kulture kolektivnog nepoverenja,
tu kulturu "pokaži mi",
ilustrovanu ovom finom ženom
koja izlaže kolegama svoje dokaze.
Naravno, ovi ljudi baš i ne izgledaju kao naučnici,
jer su suviše veseli.
(Smeh)
OK, ovo me dovodi do moje konačne poente.
Većina nas ustaje ujutru.
Većina nas veruje svojim automobilima.
Vidite, setila sam se da sam na Menhetnu,
ovo je loša analogija,
ali većina Amerikanaca koji ne žive na Menhetnu
ustaju ujutru i sedaju u svoja kola
upale auto, i njihova kola rade,
i to rade zapanjujuće dobro.
Moderni automobil se skoro nikad ne kvari.
Zašto je to tako? Zašto automobili rade tako dobro?
To nije zbog genija Henri Forda
ili Karla Benca ili čak Elona Maska.
To je zato što je moderni automobil
proizvod preko 100 godina rada
stotina i hiljada
i desetina hiljada ljudi.
Moderni automobil je proizvod
kolektivnog rada i mudrosti i iskustva
svakog čoveka i žene koji su ikada radili
na automobilu,
i pouzdanost tehnologije je posledica
akumuliranog truda.
Imamo korist ne samo od genija Benca
i Forda i Maska,
već i od kolektivne inteligencije i vrednog rada
svih ljudi koji su radili
na modernom automobilu.
Isto važi i za nauku,
samo što je nauka još starija.
Osnova našeg poverenja u nauku je zapravo ista
kao i osnova našeg poverenja u tehnologiju,
i ista kao i osnova našeg poverenja u bilo šta,
kao na primer, iskustvo.
Ali to ne treba biti slepo poverenje
ništa više nego što bismo imali slepo poverenje u bilo šta.
Naše poverenje u nauku, kao i sama nauka,
treba biti zasnovano na dokazima,
i to znači da naučnici
moraju postati bolji komunikatori.
Moraju nam objasniti ne samo šta znaju
već i kako su to saznali,
i to znači da moramo postati bolji slušaoci.
Hvala vam mnogo.
(Aplauz)