Denne sa stretávame s problémami, ako sú klimatické zmeny
alebo bezpečnosť očkovania,
kde musíme odpovedať na otázky
výlučne na základe vedeckých informácií.
Vedci nám hovoria, že planéta sa otepľuje.
Vedci nám hovoria, že vakcíny sú bezpečné.
Ale ako vieme, že sa nemýlia?
Prečo máme veriť vede?
V skutočnosti veľa z nás vede neverí.
Verejné prieskumy neprestajne ukazujú,
že veľká časť americkej populácie neverí,
že globálne otepľovanie je spôsobené ľudskými aktivitami,
neverí v teóriu evolúcie prirodzeným výberom
a nie sú presvedčení o bezpečnosti vakcín.
Prečo teda máme vede veriť?
Vedci neradi hovoria o vede v spojení s vierou.
V skutočnosti vedu a vieru pokladajú za protichodné
a hovoria, že viera patrí výlučne do náboženskej oblasti.
Vierovyznanie je úplne odlišné od vedy.
Hovoria, že náboženské presvedčenie je založené na viere,
či možno na logike Pascalovej stávky.
Blaise Pascal bol matematik 17. storočia,
ktorý sa pokúsil vedecky zdôvodniť,
či v Boha veriť alebo nie.
Opísal to nasledovne:
Ak Boh neexistuje,
ale ja sa rozhodnem v neho veriť,
takmer nič nestratím.
Možno pár nedeľných hodín.
(smiech)
Ale ak existuje a ja v neho neverím,
som v poriadnej kaši.
A tak si Pascal povedal, že sa veriť v Boha oplatí.
Alebo, ako povedal jeden z mojich učiteľov:
„Chytil sa slamky viery.“
Rozhodol sa uveriť
bez ďalšieho vedeckého a racionálneho zdôvodňovania.
Faktom zostáva, že väčšina z nás
verí mnohým vedeckým tvrdeniam.
Sami v mnohých prípadoch nedokážeme posúdiť pravdivosť týchto tvrdení.
A platí to aj o väčšine vedcov
mimo ich odboru.
Ak sa nad tým zamyslíme, geológ nám nevie povedať,
či je vakcína bezpečná.
Väčšina chemikov nie je odborníkmi na teóriu evolúcie.
Lekár nám nedokáže povedať,
hoci mnohí z nich tvrdia že áno,
či tabak spôsobuje rakovinu alebo nie.
Takže aj samotní vedci
musia veriť tomu,
čo je mimo ich odboru.
Prečo teda akceptujú tvrdenia iných vedcov?
Prečo veria jeden druhému?
A máme týmto tvrdeniam veriť aj my?
Som názoru, že by sme im veriť mali,
ale nie z toho dôvodu, ako si väčšina z nás myslí.
V škole nás učili, že veda používa vedecké metódy
a to je dôvod prečo jej máme veriť.
Učili nás, že vedci dodržiavajú tieto metódy
a to je garancia
pravdivosti ich tvrdení.
Metóda, ktorú sa väčšina z nás v škole učila,
môžeme ju nazvať učebnicovou metódou,
je hypoteticko-deduktívna metóda.
Podľa štandardného učebnicového modelu
vedci vyslovia hypotézy,
z týchto hypotéz vyvodia závery
a potom sa verejne pýtajú:
„Sú tieto závery pravdivé?
Dokážeme pozorovať ich výskyt v prírode?“
A ak pravdivé sú, potom vedci povedia:
„Super, teraz vieme, že táto hypotéza je správna.“
V dejinách vedy je mnoho známych príkladov,
kedy vedci postupovali presne takto.
Jeden z najznámejších
pochádza z práce Alberta Einsteina.
Keď Einstein vytvoril všeobecnú teóriu relativity
jeden zo záverov tejto teórie bol,
že časopriestor nie je iba prázdne vákuum,
ale má štruktúru.
A táto štruktúra je zakrivená
v prítomnosti obrovských objektov, ako je Slnko.
Takže ak bola jeho teória pravdivá, malo to znamenať,
že svetlo prechádzajúce popri Slnku
sa v jeho okolí zakrivuje.
To bol zaujímavý predpoklad
a trvalo niekoľko rokov, kým ho vedci
boli schopní otestovať,
no urobili to v roku 1919
a pozrite sa, naozaj to platí.
Svetlo z hviezd sa naozaj pri pohybe okolo Slnka zakrivuje.
Toto bolo ohromným potvrdením tejto teórie.
Pokladalo sa to za dôkaz pravdivosti
tejto radikálnej novej myšlienky
a bolo to uverejnené v novinách
po celom svete.
Niekedy tejto teórii alebo modelu hovoríme aj
deduktívno-nomologický model,
hlavne preto, že akademici radi komplikujú veci.
(smiech)
Ale aj preto, že v ideálnom prípade sa všetko riadi zákonmi.
Nomologický znamená týkajúci sa zákonov.
V ideálnom prípade hypotéza nie je iba myšlienkou,
v ideálnom prípade je prírodným zákonom.
Prečo na tom tak záleží?
Pretože, ak ide o prírodný zákon, nedá sa porušiť.
Vždy bude platiť,
kedykoľvek a kdekoľvek,
nezávisle na podmienkach.
Všetci z vás poznajú aspoň jeden slávny zákon:
Einsteinovu slávnu rovnicu E=MC2,
ktorá hovorí o vzťahu
medzi energiou a hmotnosťou.
Tento vzťah platí nech sa deje čokoľvek.
No zisťujeme, že s týmto modelom sú isté problémy.
Hlavným problémom je, že je chybný.
(smiech)
Jednoducho neplatí.
Uvediem tri dôvody, prečo je chybný.
Prvý dôvod je logický.
Problémom je mylnosť argumentácie.
Je to len ďalší akademický spôsob ako povedať,
že z chybných teórií môžeme vyvodiť platné predpoklady.
Takže potvrdenie platnosti predpokladu
ešte logicky nedokazuje, že daná teória je správna.
Na toto mám tiež dobrý príklad, znovu niečo z histórie vedy.
Toto je obrázok z ptolemaiovského ponímania vesmíru,
kde Zem je stredom vesmíru
a Slnko a planéty okolo neho obiehajú.
Ptolemaiovskému modelu verilo
mnoho inteligentných ľudí po mnoho storočí.
Prečo?
Pretože na jeho základe dokázali vysvetliť mnoho platných tvrdení.
Ptolemaiovský systému umožňoval astronómom
vytvárať presné predpovede o pohyboch planét,
spočiatku boli presnejšie než
pri Kopernikovej teórii, o ktorej dnes vieme, že je pravdivá.
Takže toto je jeden problém s týmto učebnicovým modelom.
Druhý problém je praktický,
je to problém pomocných hypotéz.
Pomocné hypotézy sú domnienky,
ktoré si vedci vytvárajú
a to niekedy nevedomky.
Dobrý príklad tohto
pochádza z Kopernikovho modelu,
ktorý napokon nahradil Ptolemaiovský systém.
Keď Mikuláš Kopernik vyhlásil,
že v skutočnosti Zem nie je stredom vesmíru,
Slnko je centrom slnečnej sústavy
a Zem okolo neho obieha,
vedci povedali: „Dobre Mikuláš, ak je to pravda,
potom sa tento pohyb Zeme okolo Slnka
musí dať zaznamenať.“
Tento obrázok vysvetľuje koncepciu,
známu ako hviezdna paralaxa.
A astronómovia povedali, že ak sa Zem pohybuje
a pozriete na jasnú hviezdu, povedzme, Sírius –
tu sme na Manhattane, takže tu hviezdy nevidno,
ale predstavte si, že ste niekde na vidieku, že žijete na vidieku –
a pozriete na túto hviezdu v decembri, uvidíte ju
na pozadí vzdialených hviezd.
Ak urobíte to isté o 6 mesiacov neskôr,
keď sa Zem v júni presunie do tejto polohy,
pozriete na tú istú hviezdu a vidíte ju na rozdielnom pozadí.
Tento rozdiel, tento rozdiel v uhloch je hviezdna paralaxa.
Toto je domnienka vytvorená na základe Kopernikovho modelu.
Astronómovia hľadali hviezdnu paralaxu
a nenašli nič, vôbec nič.
A mnoho ľudí tvrdilo, že to je dôkazom toho, že Kopernikov model je nesprávny.
Takže čo sa stalo?
Ak sa pozrieme späť zistíme, že astronómovia vytvorili
dve pomocné hypotézy, ktoré,
ako dnes vieme, boli nesprávne.
Prvá bola domnienka o veľkosti obežnej dráhy Zeme.
Astronómovia predpokladali, že obežná dráha Zeme je obrovská
porovnateľná so vzdialenosťou ku hviezdam.
Dnes si to predstavujeme skôr takto:
toto pochádza od NASA,
a vidíte, že obežná dráha Zeme je vlastne pomerne malá.
V skutočnosti je omnoho menšia než táto tu.
Preto je hviezdna paralaxa
veľmi malá a je veľmi ťažké ju zachytiť.
A to vedie k druhému dôvodu,
prečo sa predpoveď nepotvrdila.
Vedci totiž taktiež predpokladali,
že ich teleskopy boli dostatočne citlivé
na to, aby zachytili paralaxu.
Ukázalo sa však, že to nebola pravda.
Až do 19. storočia
vedci hviezdne paralaxy
nevedeli zachytiť.
Takže je tu aj tretí problém.
Tretí problém sa týka faktu,
že tento učebnicový model sa nedá použiť na všetko.
Mnohé vedecké poznatky nie sú odvoditeľné,
ale indukčné.
To znamená, že vedci nezačnú
s teóriami a hypotézami,
často začnú s pozorovaním
toho, čo sa deje vo svete.
Najznámejším príkladom je jeden
z najslávnejších vedcov všetkých čias, Charles Darwin.
Keď sa Darwin, ako mladý muž, vydal na cestu loďou Beagle,
nemal hypotézu, ani teóriu.
Vedel len, že sa chce stať vedcom,
a začal zbierať údaje.
Hlavne vedel, že neznáša medicínu,
pretože mu pri pohľade na krv bolo zle
a tak si musel vybrať inú kariérnu cestu.
Tak začal zbierať údaje.
Zozbieral mnoho vecí, vrátane jeho slávnych piniek.
Chytené pinky hodil do vreca
a ani netušil, aký význam budú mať.
O mnoho rokov neskôr v Londýne
sa Darwin znovu pozrel na svoje údaje
a začal pracovať na vysvetlení,
a týmto vysvetlením bola jeho teória prirodzeného výberu.
Popri induktívnej vede
vedci často vytvárajú modely.
Jedno o čo sa v živote snažia je
vysvetľovať príčinu vecí.
A ako to robia?
Jedným spôsobom je vytvoriť testovací model.
Toto je fotografia Henryho Cadella,
škótskeho geológa 19. storočia.
Je jasné, že je Škót,
má na sebe loveckú čiapku a gumáky.
(smiech)
Cadell chcel zodpovedať otázku,
ako vznikajú pohoria.
Všimol si,
že ak sa pozrieme na pohoria, ako Apalačské vrchy,
zistíme, že skaly v nich
sú uložené,
a že sú uložené určitým spôsobom,
čo mu vnuklo myšlienku,
že sú akoby stláčané zo strany.
Táto myšlienka neskôr zohrala veľkú úlohu
v debatách o pohybe kontinentálnych platní.
Takže vyrobil tento šialene dômyselný model
s pákami a drevom.
Tu je jeho fúrik, vedrá, kladivo.
Neviem, prečo má tie gumáky.
Možno bolo práve pred dažďom.
Vytvoril tento fyzický model,
aby ukázal, že je naozaj možné
vytvoriť vzory v skalách, alebo aspoň, ako v tomto prípade, v blate,
ktoré vyzerajú ako pohorie,
ak naň zatlačíme zo strany.
Toto bolo tvrdenie týkajúce sa vzniku pohorí.
Dnes väčšina vedcov radšej pracuje vnútri,
takže nestavajú veľa fyzických modelov.
Skôr robia počítačové simulácie.
Ale aj počítačová simulácia je druh modelovania.
Je to model vytvorený matematikou.
A podobne ako pri fyzických modeloch v 19. storočí,
je veľmi dôležitý pri premýšľaní o príčinách.
Takže pokiaľ ide o klimatické zmeny,
máme obrovské množstvo dôkazov o tom,
že Zem sa otepľuje.
Na tomto obrázku čierna krivka znázorňuje merania,
ktoré vedci urobili
za posledných 150 rokov,
a ukazuje, že teplota Zeme
sa neustále zvyšuje.
Vidíme, že hlavne za posledných 50 rokov
nastalo dramatické zvýšenie
o takmer 1 stupeň Celzia,
čo sú takmer 2 stupne Fahrenheita.
Čo teda poháňa túto zmenu?
Ako môžeme zistiť, čim je spôsobené
toto pozorované otepľovanie?
Nuž, vedci dokážu vytvoriť model
použitím počítačovej simulácie.
Tento graf znázorňuje počítačovú simuláciu,
ktorá zobrala do úvahy všetky faktory,
o ktorých vieme, že majú vplyv na klímu Zeme,
teda častice síry v znečistenom ovzduší,
sopečný prach z erupcií vulkánov,
zmeny slnečného žiarenia
a samozrejme, skleníkové plyny.
A spýtali sa:
Aké premenné zadať do modelu,
aby znázorňoval to, čo vidíme v skutočnom živote?
Takže tu je skutočný život v čiernej.
Tu je modelová situácia v bledosivej.
A výsledkom je model,
ktorý zahŕňa
všetky horeuvedené faktory.
Jediným spôsobom ako sa dopracovať
k nameraným hodnotám teploty je,
ak zoberieme do úvahy všetky tieto faktory,
vrátane skleníkových plynov.
A tu môžete jasne vidieť, že nárast
skleníkových plynov kopíruje
tento veľmi dramatický nárast teploty
za posledných 50 rokov.
Preto klimatológovia hovoria, že
nielenže vieme, že dochádza ku klimatickým zmenám,
ale vieme aj to, že skleníkové plyny
sú jedným z hlavných dôvodov, prečo sa to deje.
O všetkých týchto vedeckých činnostiach
sa povestne vyjadril
filozof Paul Feyerabend, keď povedal:
„Jediný princíp vo vede,
ktorý nebrzdí pokrok, je: Všetko je možné.“
Tento výrok sa často používa vytrhnutý z kontextu,
pretože Feyerabend v skutočnosti nehovoril,
že vo vede je možné všetko.
Celý jeho výrok znel takto:
„Ak by ste ma nútili povedať,
čo je metódou vedy,
musel by som povedať:
všetko je možné.“
Snažil sa tým vysvetliť,
že vedci robia množstvo rozličných vecí.
Vedci sú kreatívni.
A to nás vedie k pôvodnej otázke:
Ak vedci nepoužívajú jednotnú metódu,
ako potom rozhodnujú,
čo je pravdivé a čo nie?
A kto to posudzuje?
Odpoveďou je, že rozhodujú vedci,
a to na základe dôkazov.
Vedci zbierajú dôkazový materiál rozličnými spôsobmi,
ale nech to už robia akokoľvek,
musia ho dôkladne preskúmať.
To viedlo sociológa Roberta Mertona
zamerať sa na otázku,
ako vedci overujú údaje a dôkazy,
a ich pracovnú metódu nazval
„organizovaným skepticizmom“.
Organizovaný pretože
je to kolektívna práca vedcov
ako skupiny
a skepticizmus pretože
začínajú z pozície nedôvery.
To znamená, že dôkazné bremeno
znáša osoba, ktorá prišla s novým tvrdením.
Veda je v tomto zmysle spletito konzervatívna.
Je pomerne ťažké presvedčiť vedeckú komunitu,
aby povedala: „Áno, toto je pravda.“
Takže napriek popularite koncepcie
zmien paradigiem,
zisťujeme, že vlastne
naozaj veľké zmeny vo vedeckom myslení
sa v histórii vedy vyskytujú relatívne zriedkavo.
Na záver ešte jedna myšlienka:
Pretože vedci posudzujú dôkazy kolektívne,
historici sa zamerali
na otázku konsenzu
a napokon vyhlásili,
že veda,
že vedecké vedomosti,
sú zhoda názorov vedeckých odborníkov,
ktorí prostredníctvom organizovaného skúmania,
kolektívneho skúmania,
posúdili dôkazový materiál
a dospeli k záveru:
áno alebo nie.
Takže vedecké zistenia môžeme chápať
ako názorovú zhodu odborníkov.
Vedu si môžeme predstaviť
ako nejakú porotu,
veľmi špecifickú porotu.
Nie sú to bežní ľudia,
je to porota šialencov. (smiech)
Je to porota ľudí s titulom PhD.
A na rozdiel od bežnej poroty sudcov,
ktorá má iba dve možnosti,
a to: vinný alebo nevinný,
porota vedcov má možností niekoľko.
Vedci môžu povedať: áno, toto je pravda.
Vedci môžu povedať: nie, nie je to pravda.
Alebo môžu aj povedať: nuž, môže to byť pravda,
ale musíme pokračovať v práci a zhromaždiť viac dôkazov.
Alebo môžu povedať: môže to byť pravda,
ale nedokážeme to rozhodnúť teraz,
takže to odložíme
a možno sa k tomu vrátime neskôr.
Vedci to nazývajú „neústupný“.
A to nás privádza k záverečnému problému:
Ak je veda to, čo tvrdia vedci,
nejde sa teda iba o dôveru v autority?
A neučili nás v škole,
že viera v autority je logická chyba uvažovania?
Nuž, tu je paradox modernej vedy,
paradox vyvodenia záveru, ako k tomu dospeli
historici, filozofovia a sociológovia, ktorí povedali,
že veda je vlastne viera v autoritu.
Ale nie je to autorita jednotlivca,
bez ohľadu na to, aký múdry ten jednotlivec je,
ako Platón, Sokrates alebo Einstein.
Je to autorita kolektívnej komunity.
Môžeme si to predstaviť ako nejakú múdrosť davu,
ale veľmi špeciálneho davu.
Veda sa odvoláva na autoritu,
ale nie na jednotlivcov,
bez ohľadu na to, akí múdri sú.
Jej základom je kolektívna múdrosť,
kolektívne vedomosti, kolektívna práca
všetkých vedcov, ktorí pracujú
na danom probléme.
Vedci majú istú kultúru kolektívnej nedôvery,
kultúru typu „ukážte mi to“,
čo ilustruje táto milá pani,
ktorá svojim kolegom ukazuje svoje dôkazy.
Samozrejme, títo ľudia nevyzerajú ako vedci,
pretože sú príliš šťastní.
(smiech)
Dostávam sa k záverečnej myšlienke.
Väčšina z nás ráno vstane.
Väčšina dôveruje svojmu autu.
Tu na Manhattane
to nie je dobré prirovnanie,
ale väčšina Američanov, ktorí nežijú na Manhattane,
ráno nasadne do auta,
otočí kľúčikom v zapaľovaní a naštartuje
a ich auto funguje veľmi dobre.
Moderné autá sa málokedy kazia.
Prečo je to tak? Prečo autá fungujú tak dobre?
Nie je to kvôli genialite Henryho Forda,
Karla Benza alebo Elona Muska.
Je to preto, že moderné autá
sú výsledkom viac ako storočnej práce
stoviek a tisícov
a desaťtisícov ľudí.
Moderné autá sú výsledkom
kolektívnej práce, múdrosti a skúseností
každého muža a každej ženy,
ktorí kedy pracovali na aute.
A spoľahlivosť tejto technológie
je výsledkom ich spoločného úsilia.
Neťažíme iba z geniality Benza,
Forda a Muska,
ale z kolektívnej inteligencie a dôkladnej práce
všetkých ľudí, ktorí pracujú
na moderných autách.
A to isté platí aj o vede,
ibaže veda je staršia.
Naša dôvera vo vedu je v základe rovnaká
ako naša dôvera v technológiu,
a je rovnaká ako dôvera v čokoľvek iné,
hlavne v skúsenosti.
Ale nemala by to byť slepá dôvera,
presne tak ako slepo neveríme všetkému.
Naša dôvera vo vedu ako takú,
by mala byť založená na dôkazoch.
A to znamená,
že vedci sa musia naučiť lepšie komunikovať.
Musia nám vysvetliť nielen to, čo vedia,
ale aj ako to vedia,
a my sa musíme naučiť lepšie počúvať.
Ďakujem veľmi pekne.
(potlesk)