Den store filosofen Aristoteles sa:
Om något inte existerar finns det inget ord för det,
och om det inte finns ord för något
så existerar inte detta något.
Så när vi talar om val
vet vi i etablerade demokratier vad vi talar om.
Vi har orden. Vi har vokabulären.
Vi vet vad en vallokal är.
Vi vet vad en valsedel är.
Men hur är det med länder där det inte finns någon demokrati,
länder där det inte finns ord för att beskriva de företeelser
som är grunden i ett demokratiskt samhälle?
Jag jobbar med valstöd,
vilket innebär att vi stödjer
framväxande demokratier att organisera
vad som ofta är deras första val.
När folk frågar vad jag gör
får jag ofta det här svaret:
”Aha, så du är en sån som åker runt i världen
och inför västerländsk demokrati i länder som inte kan hantera den.”
Nja, FN tvingar inte på någon någonting.
Det gör man absolut inte.
Det vi gör är dessutom
fast förankrat i 1948 års deklaration om mänskliga rättigheter,
där det i artikel 21 står
att alla ska ha rätt att välja vem som ska styra över dem.
Så det är grunden för mitt jobb.
Jag är specialiserad på information till allmänheten.
Vad innebär det? Mer fikonspråk.
Det betyder faktiskt att utforma informationskampanjer
så att kandidater och röstberättigade
som aldrig har haft möjlighet att ställa upp eller rösta
förstår var, när och hur man registrerar sig,
var, när och hur man röstar,
varför det är viktigt att delta.
Så jag ska förmodligen tänka ut en särskilt kampanj för kvinnor
för att se till att de kan vara med,
så att de kan vara en del av processen.
Unga också.
Alla sorters människor.
Handikappade.
Vi försöker nå alla.
Och det är inte alltid lätt, för ofta i det här arbetet –
har jag märkt under de år jag varit med –
så saknas det ord.
Så vad gör man?
Afghanistan.
Det är ett land med höga nivåer av analfabetism.
Det var 2005,
och vi anordnade två val samma dag.
Det berodde på att samordningen var så otroligt komplicerad
att det verkade enklare att göra så.
Det var det,
men å andra sidan var det ännu svårare
att förklara två val än ett.
Vi använde många bilder
och när det gällde själva röstsedeln
hade vi problem, för så många ville delta
att vi hade 300 kandidater till 52 platser
i Wolesi Jirga, vilket är parlamentsvalen.
Och till provinsrådet hade vi ännu fler kandidater.
Vi hade 330 till 54 platser.
Så när det kommer till röstsedeln
såg den ut såhär.
Den är stor som en tidning.
Det var röstsedeln för Wolesi Jirga –
(Skratt)
Ja, och –
detta var röstsedeln till provinsrådet.
Ännu mer.
Så ni ser, vi använde massor av symboler och annat.
Och vi hade andra problem i Sydsudan.
Sydsudan var något helt annat.
Det var så många som såklart aldrig hade röstat,
men analfabetismen var så extremt utbredd,
mycket, mycket dålig infrastruktur.
Till exempel – landet är ungefär lika stort som Texas.
Vi hade 7 km asfalterade vägar,
7 km i hela landet,
och där ingår beläggningen där vi landade med planen
på Juba flygplats.
Att transportera valmaterial och liknande
är alltså oerhört svårt.
Människor hade ingen aning om hur en valurna såg ut.
Det var väldigt komplicerat,
så det var uppenbarligen lättare att använda verbal kommunikation,
men det fanns 132 språk.
Så det var en oerhörd utmaning.
Sedan kom jag till Tunisien 2011.
Det var den arabiska våren.
Ett enormt hopp hade skapats av den enorma rörelse
som växte fram i regionen.
Det var Libyen, Egypten och Jemen.
Det var ett oerhört historiskt ögonblick.
Jag satt tillsammans med valkommissionen
och vi pratade om saker som rörde valet
och de använde ord som jag faktiskt inte hade hört förut,
och jag hade jobbat med irakier, jordanier och egyptier
och plötsligt använde de de här orden
och jag tyckte det var märkligt.
Det som satte igång det hela var ordet ”observatör”.
Vi diskuterade valobservatörer
och valkommissionären talade om ”mulahiz” på arabiska.
Det betyder ”att lägga märke till” på ett passivt sätt,
som i ”Jag lade märke till att han hade på sig en ljusblå skjorta.”
Gick jag och kontrollerade om skjortan var ljusblå eller inte?
Det är valobservatörens roll.
Den är väldigt aktiv, den styrs av fördrag av alla slag,
och den har kontrollfunktionen inbyggd.
Sedan fick jag höra att man i Egypten
använder termen ”mutabi”, vilket betyder ”att följa”.
Så nu hade vi valföljare.
Det var ju inte riktigt rätt heller,
för det finns en term som redan är accepterad och används,
vilket är ordet ”muraqib”, som betyder ”en kontrollant”.
Den innehåller kontrollbegreppet.
Tre ord för ett begrepp, tänkte jag. Det här är inte bra.
Vi och våra kollegor tänkte att det kanske är vår roll
att faktiskt hjälpa till att se till att orden blir förstådda,
och faktiskt göra ett referensverk
som kan användas i hela arabvärlden.
Och det gjorde vi.
Tillsammans med kollegorna
gav vi ut ”Arabic Lexicon of Electoral Terminology”
och arbetade i åtta olika länder.
Det innebar att definiera 481 termer
som utgjorde grunden för allt man behöver veta
om man ska anordna ett demokratiskt val.
Vi definierade termerna
och med de arabiska kollegorna
kom vi överens om vad som skulle vara det lämpligaste ordet
att använda på arabiska.
Arabiskan är ett väldigt rikt språk och det är delvis problemet.
Men det finns 22 länder där man talar arabiska
och de använder modern standardarabiska,
som är den arabiska som används i hela regionen
i tidningar och i TV och radio,
men självklart skiljer det sig åt mellan länderna i vardagsspråket
i dialekter, vardagsuttryck, och så vidare.
Det gör det hela ännu mer komplicerat.
På ett sätt var problemet
att språket inte var riktigt moget, om du så vill,
det dök upp neologismer och nya uttryck.
Så vi definierade alla termerna
och sedan hade vi åtta korrespondenter i regionen.
Vi skickade utkastet till dem,
de skickade ett svar till oss.
”Ja, vi förstår definitionen.
Vi håller med om den
men vi säger såhär i vårt land.”
För vi skulle inte harmonisera eller påtvinga någon slags harmonisering.
Vi försökte underlätta förståelsen bland vanligt folk.
I gult ser ni de olika uttrycken som används
i de olika länderna.
Det tog tre år att ta fram boken
för vi gjorde klart utkastet och tog med det ut på fältet,
besökte valkommissionerna i alla de olika länderna,
debatterade och definierade och finslipade utkastet,
och till slut gav vi ut det, i november 2014 i Kairo.
Och den har fått stor spridning.
Vi gav ut 10 000 exemplar.
Boken har laddats ner i PDF cirka 3 000 gånger från internet.
Jag hörde just av en kollega att de ska börja använda den i Somalia.
De ska producera en version i Somalia,
för det finns ingenting alls i Somalia.
Så det är bra att veta.
Och det nybildade Arab Organization for Electoral Management Bodies,
som försöker professionalisera
hur val anordnas i regionen,
använder den också.
Och Arabförbundet har nu byggt upp en panarabisk observationsenhet,
och de använder den.
Så det är väldigt bra.
Dock ligger det här referensverket på ganska hög nivå.
Det är komplext, och många av termerna är ganska tekniska,
så en genomsnittsmänniska behöver förmodligen inte kunna ens en tredjedel.
Men folk i Mellanöstern
har berövats all form av vad vi kallar samhällsorientering.
Det är en del av kursplanen i skolan.
Det existerar inte riktigt i den delen av världen,
och jag tycker det är alla människors rätt
att få veta hur allt det här fungerar.
Det är bra att tänka på att göra ett referensverk
för vanliga människor,
och att komma ihåg att vi nu
har en grund att bygga på,
men vi har också teknik,
så vi kan nå ut med hjälp av appar på telefonen,
video och animeringar.
Det finns alla möjliga verktyg som kan användas
för att förmedla dessa idéer till folk,
för första gången på deras eget språk.
Vi hör många hemskheter om Mellanöstern.
Vi hör om krigets kaos. Vi hör om terrorism.
Vi hör om sekterism och alla fruktansvärda negativa nyheter
som vi hela tiden nås av.
Vad vi inte hör om är: Vad tänker vanligt folk?
Vad vill de uppnå?
Låt oss ge dem verktygen, låt oss ge dem orden.
Den tysta majoriteten är tyst
för att de inte har orden.
Den tysta majoriteten måste få veta.
Det är dags att ge människor kunskapsverktyg de kan använda
för att själva skaffa information.
Den tysta majoriteten måste inte vara tyst.
Låt oss hjälpa dem att ha en röst.
Tack så mycket.
(Applåder)