Jednom slepcu sam otvorio glavu.
Nisam ga naveo na razmišljanje, bukvalno sam mu otvorio glavu.
Hodao je držeći se za moje rame,
pogrešno sam procenio koliko prostora zauzima njegovo telo
i zbog mene je udario u rešetke na kapiji.
(Smeh)
Pet šavova na čelu.
U tom trenutku sam se osećao kao najgori profesor na svetu.
Uistinu, nisam znao kako da mu se izvinim.
Srećom da je Pulga jedna od osoba koja sve prima prilično dobro.
On i dan danas govori
da sam bio trener koji je ostavio najvažniji beleg u njegovoj karijeri.
(Smeh)
Istina je da kad sam počeo da radim na institutu za slepe,
mnogo šta me je izenadilo.
Gomila stvari koje su oni obavljali, a ja nisam ni mislio da mogu:
da plivaju, bave se atletikom, igraju karte, piju mate,
sami su ga sipali, a da se ne opeknu.
No kad sam ih video da igraju fudbal, to me je oduševilo.
Imali su teren s parom zarđalih golova i pocepanim mrežama
i slepi koji su pohađali institut su tu igrali svoje utakmice,
baš kao što sam i ja igrao na napuštenom placu blizu moje kuće,
samo što se tamo igralo na slepo.
Lopta je odašiljala zvuk kako bi je mogli pozicionirati;
imali su vodiča na golu rivala kako bi znali kuda da šutiraju
i stavljali su maske.
Bilo je tu momaka koji nisu bili potpuno slepi
i kako bi svi bili jednaki koristili su maske.
Kad sam malo stekao njihovo poverenje
osmelio sam se da zatražim masku, stavio sam je i pokušao da igram;
čitav život sam igrao fudbal.
Bio sam još više zapanjen,
za samo dve sekunde pojma nisam imao gde stojim.
Ustvari, studirao sam DIF
jer mi se sviđao profesionalni sport.
Slučajno sam počeo da radim ovde.
Moj drugi posao je bio u argentinskoj veslačkoj selekciji
i imao sam osećaj da mi to leži.
Ovde sam morao dvostruko da se trudim.
Nikad neću zaboraviti prvi dan kad sam se zagrevao s ekipom,
i poređao sam ih preda mnom, uz sve iskustvo sa veslačkom selekcijom,
i reako sam im: "U redu, sad se svi sagnite",
uradio sam ovo (Savija se)
kad sam podigao pogled, dvoje je sedelo, troje ležalo, ostali su čučali.
(Smeh)
Kako da ovde postignem isto što i tamo?
Trebalo mi je poprilično.
Počeo sam da tražim oruđa, da učim od njih,
od profesora koja su radili s njima.
Naučio sam da im ne mogu objašnjavati kredom igru na tabli, poput trenera,
ali da mogu da koristim plastičnu ploču sa čepićima kako bi me shvatili
dodirom.
Naučio sam da i oni mogu da trče na atletskoj stazi,
ukoliko i ja trčim s njima, držeći konopac.
Pa smo počeli da tražimo volontere koji bi nam pomagali u trci.
I svidelo mi se i pronašao sam svrhu i smisao ove aktivnosti.
Bilo je teško, u početku je bilo čudno, ali sam odlučio da to prevaziđem.
I došao je tren kad mi je ovaj posao postao uzbudljiviji od svih prethodnih.
Verujem da sam se tad zapitao,
zašto i naša ekipa slepih ne bi mogla
da bude ekipa profesionalnih sportista?
Naravno, nedostajala je druga strana, morao sam da vidim šta oni žele,
istinski protagonisti ove priče.
Neće biti dovoljna tri sata na tom trošnom terenu
na kom smo igrali fudbal.
Morali smo drugačije da treniramo.
Počeli smo više da treniramo i rezultat je bio čaroban: tražili su još.
Shvatio sam da su se i sami pitali zašto nisu profesionalni sportisti.
Kad smo osetili da smo spremni, zakucali smo na vrata CENARD-a,
Argentinskog nacionalnog centra za profesionalni sport.
Mnogo nam je trebalo da nam otvore, ali nam je trebalo još više
da nas drugi sportisti, koji su tu trenirali, vide sebi ravnima.
Zapravo, pozajmljivali su nam teren samo kad ga nijedna druga ekipa nije koristila.
I zvali su nas "slepcima", nisu svi znali šta smo tamo radili.
Mundijal 2006. je bio odskočna daska u istoriji ove ekipe.
Prvi put se održavao u Buenos Ajresu
i bila je to prilika za nas da pokažemo našima
šta smo radili već duže vreme.
Stigli smo do finala, rastući sve više kao ekipa.
U finalu nas je čekao Brazil; bili su najbolja ekipa na turniru.
Sve utakmice su ubedljivo dobili.
Skoro da niko nije verovao da možemo da dobijemo tu utakmicu.
Skoro niko, osim nas.
Tokom treninga i u svlačionici
i tokom svakog zagrevanja, osećao se miris šampiona.
Kunem vam se da taj miris postoji.
Osetio sam ga više puta s ekipom,
ali se naročito sećam dana pred finalnu utakmicu.
Argentinsko fudbalsko udruženje nam je otvorilo vrata
i pripremali smo se u AFA-i, gde treniraju Veron, Igvain i Mesi.
Zbog toga smo se prvi put osećali kao prava reprezentacija.
Na tehničkom razgovoru, dan pre, u šest popodne,
bili smo u sali
kad je razgovor prekinuo konobar, lupajući na vrata,
da bi nam predložio odlazak u crkvu, došao je da nas pozove u crkvu.
Pokušao sam da ga odgovorim, govoreći kako nije pravo vreme,
da to ostavimo za neki drugi dan.
A on je insistirao, molio da povede te momke u crkvu
jer je tog dana došao pastor koji je čuda činio.
Upitao sam ga, s blagom strepnjom, na kakva čuda misli,
i neodređeno mi je rekao: "Profesore, dozvolite da povedem ekipu u crkvu
i dok se vratimo, ubeđen sam da će polovina njih da progleda."
(Smeh)
Začuo se smeh, ali zamislite da ste slepi i neko vam kaže nešto slično,
Nisam znao šta da mu odgovorim, zaćutao sam, beše to neprijatna tišina.
Nisam hteo da ga povredim jer on je zaista verovao da je to moguće.
Iz te frke me spasio jedan igrač, koji se podigao i samopouzdano rekao:
"Huane", tako se mladić zvao,
"Gonza ti je već rekao da nije najbolje vreme za crkvu.
Ali dozvoli da nešto raščistimo: ako pođemo u tu crkvu
i kad se vratimo, ako ja budem među polovinom onih koji vide,
ubiću boga u tebi ako sutra ne budem mogao da igram utakmicu."
(Smeh)
(Aplauz)
Huan je otišao smejući se, nastavili smo trenerske konsultacije,
i te noći, kad sam zaspao
počeo sam da sanjam sutrašnju utakmicu,
zamišljao sam šta može da se desi, kako ćemo da igramo.
I tad sam osetio taj miris šampiona o kom sam vam malopre govorio.
Jer sam u tom momentu osetio da ako i drugi igrači
imaju podjednaku želju kao Dijego da igraju tu utakmicu,
ne možemo da ne budemo šampioni.
Naredni dan će biti čaroban.
Ustali smo u devet ujutru,
utakmica se igrala u 7 posle podne, i jedva smo čekali da zaigramo.
Napustili smo AFA-u i autobus je bio ispunjen zastavama
koje smo dobili na poklon,
razgovarali smo o utakmici
i čuli smo ljude kako trube i uzvikuju:
"Napred, Šišmiši, danas je poslednji dan, poslednji napor."
Momci su me pitali: "Poznaju nas? Znaju da igramo?"
Ljudi su stizali na CENARD, prateći naš autobus.
Stigli smo i zatekli neverovatan prizor.
A na putu od svlačionice do terena
hodao sam sa Silviom, držao se za moje rame, vodio sam ga,
- srećom nije bilo nikakvih rešetki na putu -
i kad smo stigli na teren,
o svemu se raspitivao, nije želeo ni detalj da mu promakne.
Potom me je upitao: "Reci mi šta vidiš, reci mi ko svira bubnjeve."
Pokušao sam da im opišem što detaljnije šta se dešavalo.
Govorio sam im: "Tribine su popunjene; mnogo ljudi je ostalo napolju,
svuda po terenu su svetloplavo-beli baloni,
raširili su jednu ogromnu argentinsku zastavu po čitavoj tribini..."
U jednom momentu me je prekinuo i rekao:
"Pazi, da nema jedna zastava na kojoj piše San Pedro",
to je grad u kom živi.
Počeo sam da gledam po tribini
i visoko gore sam video malenu, belu zastavu na kojoj je crnim sprejem
bilo ispisano: "Silvio, tvoja porodica i čitav San Pedro su ovde."
Rekao sam mu, a on je rekao:
"To mi je majka, reci mi gde je, želim da je pozdravim."
Usmerio sam ga i njegovom rukom sam mu pokazao gde je bila zastava
i sa svoje obe ruke je pozdravljao u tom smeru.
Otprilike 20, 30 ljudi ga je ovacijama pozdravilo
i kad je to prošlo video sam kako mu se lice preobrazilo, kako je ganut.
I ja sam bio ganut,
no za tren sam imao knedlu u grlu.
Bilo je čudno, jer sam bio uzbuđen zbog svega što se dešavalo,
a osećao sam bes i bol jer on ne može da vidi sve to.
Nekoliko dana kasnije kad sam razgovarao s njim i rekao mu šta se dešavalo,
umirio me je rečima: "Gonza, ne sekiraj se,
video sam ih na drugi način, ali kunem se da sam ih sve video."
Utakmica je počela,
nismo mogli da posustanemo, bilo je finale.
Publika je morala da bude tiha, poput vas sad
jer u fudbalu za slepe
publika mora da bude tiha kako bi se čula lopta.
I može da se navija jedino tokom prekida utakmice.
Ostalo je bilo 8 minuta do kraja, vikali su kako nisu vikali prethodna 32.
Iz srca su vikali, kad je Silvio zabio loptu u ugao gola,
taj gol su slavili na neverovatan način.
Ako danas krenete u CENARD, prođete kraj vrata,
videćete ogroman poster sa fotografijom Šišmiša.
Oni su uzorna reprezentacija, svi u CENARD-u znaju za njih,
i nakon što su osvojili dva svetska prvenstva i dve paraolimpijske medalje,
niko ne sumnja da su profesionalni sportisti.
(Aplauz)
Imao sam sreće da treniram ovu ekipu,
prvo kao kondicioni trener, kasnije kao tehnički trener
tokom deset godina.
Osećaj koji me prati i koji imam je da sam dobio mnogo više nego što sam im dao.
Prošle godine mi je predloženo da treniram selekciju u električnim kolicima.
To je argentinska reprezentacija momaka koji igraju fudbal u invalidskim kolicima.
To su električna kolica, kojima se upravlja uz pomoć džojstika
jer nemaju snage u rukama da guraju klasična kolica.
Dodat je štitnik na kolica kao zaštita stopalima,
koji pored toga što štiti stopala dozvoljava im i da šutiraju loptu.
Prvi put su prestali da budu posmatrači i postali su protagonisti.
Prvi put njihovi roditelji, prijatelji, rođaci,
mogu da gledaju njih kako igraju.
Za mene je to novi izazov.
Ponovo osećam nelagodu, nesigurnost, strah kao i sa slepima u početku.
Međutim, sad imam više iskustva.
Zato ih od prvog trena tretiram kao sportiste na terenu,
i pokušavam da se stavim na njihovo mesto kad su van terena.
Bez predrasuda, jer se najbolje osećaju kad se prirodno ophodite prema njima.
Obe ekipe igraju fudbal; to je za njih bilo nezamislivo.
Morali su da prilagode pravila kako bi ga igrali, istina.
I obe ekipe su prekršile isto pravilo,
baš ono koje im je govorilo da ne mogu da igraju fudbal.
Kada ih posmatrate kako igraju,
ne vidite hendikep, vidite sposobnost.
Problem nastaje kad se partija završi i kad napuste teren,
i kad zaigraju našu utakmicu.
U društvu koje uspostavlja pravila
koja gotovo da ih ne uzimaju u obzir, koja ne mare za njih.
Naučio sam iz sporta
da hendikep uveliko zavisi od pravila igre.
Zato verujem da ako promenimo neka pravila u našoj utakmici,
njima ćemo bar malo olakšati živote.
Svi znamo da postoje osobe s hendikepom, svakodnevno ih viđamo.
Ali možda, bez direktnog kontakta s njima,
nismo svesni problema s kojima su svakodnevno suočeni.
Koliko im je teško da uđu u autobus,
nađu posao, spuste se u metro, pređu ulicu.
Istina je da postoji velika društvena odgovornost
za inkluziju osoba s invaliditetom.
Ali verujem da i dalje nije dovoljna.
Verujem da mora da dođe do promene kod svih nas.
Pre svega, odbacivanjem ravnodušnosti prema njima
a zatim poštovanjem pravila koja ih uzimaju u obzir.
Ima ih malo, ali postoje.
Otvorio sam glavu jednom slepcu u Pulgi.
Uveravam vas da su te dve ekipe takođe otvorile moju,
jer su me naučile pre svega kako se igra svaka utakmica
na ovom divnom šampionatu koji se zove život.
Hvala!
(Aplauz)