Pokreće me čista strast
da stvaram fotografije koje iznose priču.
Fotografija se može opisati kao zapis pojedinačnog trenutka
zamrznutog u deliću vremena.
Svaki trenutak ili fotografija predstavlja opipljiv deo
naših sećanja dok vreme prolazi.
Međutim, šta ako biste mogli da uhvatite više od jednog trenutka na fotografiji?
Šta ako bi fotografija zapravo mogla da uruši vreme,
sažimajući najbolje trenutke dana i noći
neprimetno u jednu sliku?
Stvorio sam koncept zvani „iz dana u noć“
i smatram da će promeniti
način na koji sagledavate svet.
Znam da jeste za mene.
Moj proces započinje fotografisanjem upečatljivih lokacija,
mesta koja su deo onoga što nazivam našim kolektivnim sećanjem.
Fotografišem sa fiksirane povoljne tačke i nikada se ne pomeram.
Beležim prolazne trenutke čovečanstva i svetlosti dok vreme prolazi.
Fotografišem negde između 15 do 30 sati
i uslikam preko 1 500 slika,
a zatim odaberem najbolje momente dana i noći.
Koristeći vreme da me vodi,
neprimetno spojim te najbolje momente u jednu fotografiju,
vizualizujući naše svesno putovanje kroz vremene.
Mogu vas odvesti u Pariz
da vidite pogled sa mosta Turnel.
Mogu vam pokazati veslače u rano jutro
duž reke Sene.
U isto vreme
vam mogu pokazati osvetljen Notr Dam noću.
Između vam mogu pokazati romantiku grada svetlosti.
Ja sam u suštini ulični fotograf sa 15 metara u vazduhu
i baš sve što vidite na ovoj fotografiji
zapravo se dogodilo ovog dana.
„Iz dana u noć“ je globalni projekat,
a moj rad se uvek ticao istorije.
Fasciniran sam konceptom odlaska na mesto poput Venecije
i zapravo je videti tokom specifičnog događaja.
Rešio sam da hoću da vidim istorijsku regatu,
događaj koji se održava od 1498 godine.
Čamci i kostimi izgledaju baš kao što su izgledali tada.
Važan element koji zaista želim da razumete
je da ovo nije fotografija ubrzanog prolaska vremena,
već to ja fotografišem tokom celog dana i noći.
Neumoran sam sakupljač čarobnih trenutaka.
Ono što me pokreće je strah da ću propustiti samo jedan od njjih.
Čitav koncept je nastao 1996. godine.
Časopis Lajf mi je naručio da napravim panoramsku fotografiju
glumaca i ekipe na filmu „Romeo i Julija“ Baza Lurmana.
Došao sam na postavku i shvatio da je u obliku kvadrata.
Stoga je jedini način na koji sam mogao da napravim panoramu
bio da uslikam kolaž od 250 pojedinačnih slika.
Imao sam Dikaprija i Kler Dejns u zagrljaju.
Kako sam usmerio kameru nadesno,
primetio sam ogledalo na zidu
i video sam njihov odraz u njemu.
Za taj trenutak, za tu sliku,
upitao sam ih: „Da li biste se poljubili
samo sa ovu jednu sliku?“
Zatim sam se vratio u svoj studio u Njujorku
i ručno sam zalepio ovih 250 slika jednu za drugu,
odmakao se i rekao: „Vau, ovo je tako kul!
Menjam vreme na fotografiji.“
Taj koncept sam zapravo zadržao 13 godina,
sve dok tehnologija konačno nije sustigla moje snove.
Ovo je slika pristaništa Santa Monika koju sam stvorio, iz dana u noć.
Pokazaću vam mali snimak
koji vam daje predstavu o tome kako je biti sa mnom
kada radim ovakve fotografije.
Za početak, morate shvatiti da, da bih dobio ovakve poglede,
većinu svog vremena provodim u visinama i obično sam na dizalici sa korpom
ili na kranu.
Ovo je tipičan dan, 12-18 sati,
neprekidno slikanje celog dana dok se odvija.
Jedna od sjajnih stvari je to što volim da posmatram ljude.
Verujte kada vam kažem,
ovo je najbolje mesto koje možete imati.
Tako ja pristupam stvaranju ovih fotografija.
Jednom kada donesem odluku o pogledu i lokaciji,
moram da odlučim gde dan počinje i gde se noć završava.
To je ono što zovem „vektor vremena“.
Ajnštajn je opisao vreme kao tkanje.
Zamislite površinu trampoline;
krivi se i isteže usled gravitacije.
Vreme, takođe, sagledavam kao tkanje,
izuzev što uzmem to tkanje i poravnam ga, sabijem ga u jednu ravan.
Jedan od jedistvenih aspekata ovog rada je takođe,
ako pogledate sve moje slike,
da se vektor vremena menja -
ponekad ću ići sleva nadesno,
ponekad spolja ka nazad, gore ili dole, čak i dijagonalno.
Istražujem prostorno-vremenski kontinuum
u okviru dvodimenzionalne nepokretne fotografije.
Kada radim ovakve slike,
bukvalno kao da mi se u umu odvija slagalica u realnom vremenu.
Pravim fotografiju na osnovu vremena,
a ovo je ono što nazivam glavnom podlogom.
Može nam biti potrebno nekoliko meseci da završimo.
Ono što je zabavno u vezi sa ovim radom
je to da nemam apsolutno nikakvu kontrolu kada se tamo podignem
bilo kog dana i slikam fotografije.
Dakle, nikada ne znam ko će biti na slici,
da li će biti sjajan izlazak ili zalazak sunca - nemam kontrolu.
Tek na kraju procesa,
ako sam imao zaista sjajan dan i sve je ostalo isto,
tada odlučujem ko ostaje, a ko ne,
a to je sve zasnovano na vremenu.
Uzimam te najbolje trenutke koje biram tokom mesec dana uređivanja
i oni se neprimetno spoje sa glavnom podlogom.
Sabijam dan i noć
onako kako sam ih video,
stvarajući jedinstvenu harmoniju između ova dva vrlo oprečna sveta.
Slikarstvo je oduvek predstavljalo zaista veliki uticaj u celokupnom mom radu
i oduvek sam bio veliki obožavatelj Alberta Birštata,
velikog slikara škole reke Hadson.
On je inspirisao seriju
o nacionalnim parkovima koju sam nedavno uradio.
Ovo je Birštatova „Dolina Josemiti“.
Ovo je fotografija Josemitija koju sam ja napravio.
To je zapravo naslovna priča
sa izdanja Nacionalne geografije iz januara 2016. godine.
Fotografisao sam preko 30 sati na ovoj slici.
Bio sam bukvalno sa strane litice,
hvatajući zveze i mesečinu dok prave prelaz,
mesečinu koja osvetljava El Kapitan.
Takođe sam uhvatio ovu promenu vremena kroz čitav predeo.
Najbolji deo očigledno predstavlja videti čarobne trenutke čovečanstva
dok se vreme menja,
iz dana u noć.
Što se mene lično tiče,
zapravo sam imao fotokopiju Birštatove slike u svom džepu.
Kada je sunce počelo da se pomalja u dolini,
bukvalno sam počeo da drhtim od uzbuđenja
jer sam pogledao sliku i rekao:
„O bože, dobijam potpuno isto osvetljenje
kao i Birštat pre 100 godina.“
„Iz dana u noć“ se odnosi na sve stvari,
poput zbirke je svih stvari koje volim
u vezi sa medijem fotografije.
Tiče se pejzaža,
ulične fotografije,
boje, arhitekture,
perspektive, razmere i, pogotovo, istorije.
Ovo je jedan od trenutaka najprožetijih istorijom
koje sam mogao da fotografišem,
predsednička inauguracija Baraka Obame 2013. godine.
Ako pogledate pažljivo ovu sliku,
možete zapravo da vidite kako se menja vreme
na tim velikim televizijskim prijemnicima.
Možete videti Mišel koja čeka sa decom,
predsednik sada pozdravlja gomilu,
polaže zakletvu,
a sada se obraća ljudima.
Postoji mnogo problematičnih aspekata kada stvaram ovakve fotografije.
Konkretno za ovu fotografiju,
bio sam 15 metara u vazduhu na platformi na makaze
i nije baš bila stabilna.
Zato, svaki put kada bismo moj asistent i ja prebacivali težinu,
menjala nam se linija horizonta.
Stoga za svaku sliku koju vidite,
a bilo ih je oko 1 800 na ovoj slici,
obojica smo morali da zalepimo stopala u određenom položaju
svaki put kada bih okinuo.
(Aplauz)
Naučio sam toliko toga izuzetnog kroz ovaj rad.
Mislim da su dve najvažnije stvari
bile strpljenje i moć posmatranja.
Kada fotografišete grad kao što je Njujork odozgo,
otkrio sam da ti ljudi u automobilima
sa kojima na neki način živim iz dana u dan
ne izgledaju više kao ljudi u automobilima.
Deluju kao ogromno jato riba.
To je kao vrsta ponašanja koje se javlja.
Kada ljudi opisuju energiju Njujorka,
mislim da ova fotografija počinje da to zaista obuhvata.
Kada pogledate pažljivije moj rad,
možete videti da se tu odvijaju priče.
Shvatate da je Tams skver kanjon,
senka i sunčeva svetlost.
Odlučio sam da ću, na ovoj fotografiji, napraviti šahovsku tablu vremena.
Gde god se nalaze senke, noć je,
a gde god je sunce, tu je dan.
Vreme je izvanredna stvar
koju nikad ne možemo zaista da pojmimo.
Ipak, na vrlo jedinstven i specijalan način,
smatram da ove fotografije počinju da daju predstavu o vremenu.
One oličavaju novu metafizičku vizualnu stvarnost.
Kada provedete 15 sati gledajući jedno mesto,
posmatraćete stvari malo drugačije
nego da smo vi ili ja prišli sa kamerom,
uslikali i odšetali dalje.
Ovo je bio savršen primer.
Nazivam je „Sakre ker selfi“.
Posmatrao sam preko 15 sati sve ove ljude
koji čak ni ne gledaju Sakre ker.
Više ih zanima da ga iskoriste kao pozadinu.
Prišli bi, napravili sliku
i zatim otišli.
Smatram da je to apsolutno izuzetan primer,
snažna nepovezanost između onoga što mislimo da je ljudski doživljaj
naspram onoga u šta se on pretvara.
Čin deljenja je odjednom postao važniji
od samog iskustva.
(Aplauz)
Konačno, moja najskorija slika,
koja ima posebno značenje za mene lično.
Ovo je nacionalni park Serengeti u Tanzaniji.
Ovo je fotografisano usred Seronere;
to nije rezervat.
Išao sam specijalno tokom vrhunca migracije
u nadi da ću uhvatiti najraznovrsnije životinje.
Nažalost, kada smo stigli tamo,
suša je nastupila za vreme maksimuma migracije,
suša od pet nedelja.
Stoga je sve životinje privukla voda.
Našao sam ovo pojilo
i osetio da, ako sve ostane isto tako kako se odvija,
imam pravu priliku da zabeležim nešto jedinstveno.
Proveli smo tri dana u izučavanju
i ništa me nije moglo pripremiti
za ono čemu sam prisustvovao za vreme našeg dana za slikanje.
Fotografisao sam 26 sati
u zatvorenom zaklonu krokodila, 5,5 metara u vazduhu.
Ono čemu sam prisustvovao bilo je nezamislivo.
Iskreno rečeno, bilo je biblijski.
Gledali smo kako, tokom 26 sati,
sve te konkurentne vrste dele jedan izvor zvani voda.
Isti izvor oko koga će čovečanstvo navodno ratovati
tokom narednih 50 godina.
Životinje nisu čak ni zaroktale jedna na drugu.
Izgleda da one razumeju nešto što mi ljudi ne razumemo -
da je ovaj dragoceni izvor zvani voda
nešto što svi moramo da delimo.
Kada sam stvorio ovu sliku,
shvatio sam da je „Iz dana u noć“ zapravo novi način sagledavanja,
sažimanja vremena,
istraživanja kontinuuma prostor-vreme u okviru fotografije.
Kako se tehnologija bude razvijala uporedo sa fotografijom,
fotografije ne samo da će saopštavati dublje značenje vremena i pamćenja,
već će sačiniti novi narativ neispričanih priča,
stvarajući vanvremenski prozor u naš svet.
Hvala.
(Aplauz)