אני רוצה לדבר איתכם על הילדים שלי.
עכשיו, אני יודעת שכל אחד חושב שהילד שלו הוא הכי מופלא,
הילד הכי יפה בעולם.
אבל שלי באמת כאלו.
(צחוק)
יש לי 696 ילדים
והם הכי נבונים, בעלי כוח המצאה, חדשניים
מבריקים ובעלי עוצמה מבין כל הילדים שאי פעם תפגשו.
כל ילד שהיה לי הכבוד ללמד בכיתתי הוא הילד שלי.
אבל, בגלל שההורים "האמיתיים" שלהם אינם עשירים
ואני טוענת שלרוב בגלל צבע העור שלהם,
הם לעיתים נדירות יראו בעצמם
את הפלא שאני רואה בהם.
בגלל שאני רואה בהם את עצמי-
או את מי שהייתי.
אני הבת של שני אנשים עמלים,
בוגרי מכללה, הורים ממוצא אפרו-אמריקני
שבחרו במשרה ציבורית:
אבי, כומר. אימי, מחנכת.
עושר אף פעם לא היה השאיפה העיקרית בבית שלנו.
בגלל היעדר העושר הזה,
חיינו בשכונה שנעדר ממנה עושר
ומכאן בית ספר שנעדר ממנו עושר.
אבל למזלנו זכינו בפרס הגדול של החינוך
בתוכנית התנדבותית לביטול ההפרדה הגזעית
שמסיעה ילדים ממרכז העיר- שחורים וחומים-
החוצה לבתי ספר בפרברים- עשירים ולבנים.
בתור ילדה בת חמש הייתי צריכה לנסוע באוטובוס במשך שעה
למקום מרוחק
כדי לקבל חינוך טוב יותר.
בגיל חמש חשבתי שלכולם היו חיים כמו שלי.
חשבתי שכולם הלכו לבית הספר
והיו היחידים שהשתמשו בצבעים חומים
כדי לצבוע את הדיוקן המשפחתי שלהם,
בזמן שכל השאר השתמשו בצבעי אפרסק.
בגיל חמש חשבתי שכולם בדיוק כמוני.
אבל ככל שהתבגרתי, שמתי לב לדברים כמו:
איך יכול להיות שחברי בשכונה לא צריכים לקום
בחמש בבוקר
וללכת לבית ספר במרחק שעת נסיעה?
איך יכול להיות שאני לומדת לנגן בכינור
בזמן שלחברי בשכונה אין אפילו שיעור מוסיקה?
למה חברי בשכונה לומדים וקוראים חומר
שכבר עברתי לפני שנתיים-שלוש?
אתם מבינים, ככל שהתבגרתי,
התחלתי להרגיש בבטן תחושה מציקה,
כאילו עשיתי משהו שלא הייתי אמורה לעשות.
לוקחת משהו שהוא לא שלי.
מקבלת מתנה,
אבל עם השם של מישהו אחר עליה.
את כל הדברים המדהימים האלו שנחשפתי אליהם
וחוויתי אותם
הרגשתי שלא הייתי באמת אמורה לקבל.
לא הייתי אמורה לקבל ספרייה, מתקני ספורט מאובזרים
או מגרשים בטיחותיים לשחק בהם.
לא הייתי אמורה לקבל לימודי תיאטרון
עם מופעים עונתיים וקונצרטים-
דיגיטליים, ויזואלים, אומנויות במה.
לא הייתי אמורה לקבל מעבדות ביולוגיה וכימיה מצוידות,
אוטובוסים שהביאו אותי מדלת לדלת,
ארוחות בית ספר טריות
או אפילו מיזוג אוויר.
זה הדברים שהילדים שלי לא מקבלים.
אתם מבינים, ככל שהתבגרתי,
בעוד שהייתי אסירת תודה על ההזדמנות הנפלאה הזאת
שניתנה לי,
היתה תמיד הצביטה הזאת:
מה לגבי כל השאר?
יש אלפי ילדים בדיוק כמוני,
שראויים לזה גם.
למה לא כולם מקבלים את זה?
למה חינוך איכותי שמור רק לעשירים?
זה כאילו היתה לי חרטה שניצלתי.
כל חברי לשכונה חוו
תאונה חינוכית
ושאני ניצלתי ממנה על ידי נסיעה באוטובוס.
הייתי כמו משה של החינוך שצועק,
"שלח את עמי...
לבית ספר איכותי!"
(צחוק)
ראיתי מכלי ראשון איזה יחס וחינוך קיבל החצי השני.
ראיתי את הארץ המובטחת של החינוך
ובחיי שלא יכלתי להצדיק את הפער.
אני עכשיו מלמדת באותה מערכת בתי ספר שממנה ביקשתי מפלט.
אני מכירה מכלי ראשון את הכלים שניתנו לי בתור תלמידה
ועכשיו בתור מורה אין לי גישה לאותם כלים
כדי שאוכל לתת לתלמידיי.
היו אינספור לילות בהם בכיתי בתסכול,
כעס
וצער,
בגלל שאני לא יכולה ללמד את הילדים שלי באותה דרך שבה לימדו אותי,
בגלל שאין לי גישה לאותם משאבים וכלים
ששימשו ללמד אותי.
הילדים שלי ראויים להרבה יותר.
אנחנו יושבים וממשיכים להטיח את הראש בקיר עם הביטוי:
"פער הישגי, פער הישגי!"
האם זה עד כדי כך קשה להבין
למה ילדים מסוימים מתפקדים היטב וילדים אחרים לא?
נו באמת.
אני חושבת שאנחנו טועים לגמרי.
אני חושבת שאנחנו,
כמו שגלוריה לדסון-בילינגס אמרה,
צריכים להפוך על פניה את התפיסה והשפה שלנו ו"לקרוא לילד בשמו".
זה לא פער הישגי.
זה חוב חינוכי,
על כל אותם משאבים בית-ספריים שאף פעם לא הושקעו
בחינוך הילד החום והשחור לאורך השנים.
סוד שמעטים יודעים, בהיסטוריה האמריקנית,
הוא שהמוסד האמריקאי היחיד שנוצר במיוחד לאנשים בעלי צבע
הוא מוסד סחר העבדים האמריקאי
ויש שיטענו שגם מערכת בתי הסהר,
אבל זה כבר נושא אחר להרצאת TED אחרת.
(צחוק)
מערכת החינוך הציבורית של הארץ הזאת נבנתה, נקנתה ושולמה
באמצעות מסחר שהופק מסחר עבדים ועמל עבדים.
בעוד שאפרו-אמריקאים שועבדו ונאסר עליהם ללמוד,
העמל שלהם ייסד את המוסד עצמו
שנשלל מהם.
מאז, כל תיק משפטי, מדיניות חינוכית, רפורמה,
הם ניסיון להטליא את העיצוב,
במקום פשוט להפסיק ולהכיר בכך:
טעינו לגמרי מן ההתחלה.
פישוט יתר של היסטוריית החינוך באמריקה.
טוב, תהיו סבלנים איתי.
שחורים הורחקו- אתם יודעים, כל עניין העבדות.
בעזרתם של נדבנים לבנים,
הם בנו לעצמם בתי ספר.
נפרד אבל שווה -זה היה בסדר.
אבל בעוד כולנו יודעים שהדברים היו באמת נפרדים,
הם לא היו שווים בשום צורה.
היכנסו לתיק המשפטי: בראון נגד מועצת החינוך של טופיקה, קנזס, מ-1954.
הפרדה מבחינה גזעית היא כעת בלתי חוקית.
אבל מעט מאד אנשים שמים לב לכל התיקים המשפטיים מאז,
ששמטו את הקרקע מתחת להבטחה החינוכית עבור כל ילד
כפי שהתכוונו בבראון נגד המועצה.
יש הטוענים כי היום בתי הספר שלנו מופרדים על בסיס גזע
יותר מאשר הם היו לפני שניסינו לבטל את ההפרדה.
ללמד את הילדים שלי על ביטול ההפרדה הגזעית, קבוצת ליטל רוק תשע,
התנועה לזכויות האזרח,
זה ממש רגע מביך בכיתה שלי,
כשאני צריכה לשמוע קול של ילד שואל,
"אם ההפרדה בבתי הספר בוטלה ב-1954,
איך זה שאין כאן ילדים לבנים?"
(צחוק)
הילדים האלו לא טיפשים.
הם יודעים בדיוק מה קורה
ומה לא.
הם יודעים שכשזה נוגע לחינוך,
החיים של השחורים לא נחשבים
ולא היו אף פעם.
במשך שנים ניסיתי בייאוש לטפח בילדים את אהבת הקריאה.
צברתי ספרייה כיתתית צנועה
מספרים שאגרתי מחנויות יד שניה,
מעליות גג- אתם יודעים.
אבל בכל פעם שאמרתי את המילים הנוראות האלו
"הוציאו את הספרים וקראו",
אפשר היה לחשוב שהרגע הכרזתי מלחמה.
זה היה עינוי.
יום אחד,
אחרי ששמעתי על אתר האינטרנט שנקרא DonorsChoose
מקום שבו מורים יוצרים רשימת משאלות
של חפצים שהם צריכים עבור הכיתה
ותורמים אנונימיים מגשימים אותן.
החלטתי שאקח סיכון ופשוט אכין רשימת משאלות
לספריית החלומות של הנוער.
יותר מ-200 ספרים חדשים לחלוטין נשלחו לחדרי אחד אחרי השני.
כל יום היו משלוחים חדשים והילדים שלי צהלו באושר
"זה מרגיש כמו חג המולד!"
(צחוק)
אחרי זה הם שאלו,
"גברת סאמנר, מאיפה הספרים האלו הגיעו?"
ואז הייתי עונה,
"זרים מכל רחבי הארץ רצו שיהיו לכם אותם".
ואז הם היו אומרים, כמעט בחשד,
"אבל הם לגמרי חדשים".
(צחוק)
על זה עניתי,
"אתם ראויים לספרים חדשים לגמרי"
החוויה כולה חילחלה בי כאשר אחת הבנות שלי,
בעודה מקלפת אריזת נייר חדשה אמרה
"גברת סאמנר- את יודעת, חשבתי שקנית את הספרים האלו,
בגלל שאתם המורים תמיד קונים לנו דברים.
אבל לדעת שלמישהו זר, מישהו שאני אפילו לא מכירה,
אכפת כל כך ממני
זה די מדליק".
לדעת שזרים ידאגו לך
זה מותרות שהילדים שלי לא זוכים להם.
מאז אותה תרומה,
היה זרם קבוע של ילדים שמשאילים ספרים לקחת הביתה
ואז מחזירים אותם בצהלה
"זה היה אחד טוב!"
(צחוק)
עכשיו, כשאני אומרת "תוציאו ספר ותקראו",
ילדים ממהרים לספרייה שלי.
זה לא שהם לא רצו לקרוא,
אלא שהם היו קוראים בשמחה אם המשאבים היו שם.
מבחינה מוסדית,
מערכת החינוך הציבורית שלנו אף פעם לא עשתה צדק עם הילד השחור והחום.
אנחנו מתרכזים בתוצאות הסופיות
או תוצאות המבחנים
והופכים מתוסכלים.
אנחנו מגיעים לאסון ותוהים,
"איך זה הפך כל כך רע? איך הגענו לזה?"
נו באמת?
אם אתם מזניחים ילד למשך זמן ארוך מספיק,
אין לכם יותר את הזכות להיות מופתעים
כשהדברים לא מסתדרים.
הפסיקו להיות אובדי עצות,
נבוכים
או מבולבלים
על ידי הפער ההישגי,
הפער בהכנסה,
שיעורי הכליאה
או פער סוציו-אקונומי כלשהו שעכשיו באופנה.
הבעיות שיש לנו כמדינה
הן הבעיות שיצרנו כמדינה.
האיכות של החינוך שלכם נמצאת ביחס ישר
לגישה שלכם למכללות,
לעבודה,
לעתיד.
עד אשר נחיה בעולם שבו כל ילד יכול לקבל חינוך באיכות גבוהה
ללא קשר למקום המגורים
או צבע העור שלו,
יש דברים שאנחנו יכולים לעשות ברמת המאקרו.
מימון של בית ספר לא צריך להיקבע על ידי מיסי נכס
או איזו משוואה כלכלית מוזרה
כשילדים עשירים ממשיכים להינות מסיוע ממשלתי,
בעוד שמילדים עניים אוכל ומשאבים
נלקחים מהפה.
מושלים, סנאטורים, ראשי עיר, חברי מועצת העיר-
אם אנחנו מתכוונים לקרוא לחינוך הציבורי חינוך ציבורי,
אז זה בדיוק מה שזה צריך להיות.
אחרת, אנחנו צריכים לקרוא לזה בשמו האמתי:
הבטחת עוני.
"חינוך ציבורי:
משאירים ילדים בעוני מאז-1954"
(צחוק)
אם אנחנו באמת מאמינים, כמדינה, שחינוך זה "יוצר השוויון הגדול",
אז הוא צריך להיות רק זה: שווה וצודק.
עד אז, אין דמוקרטיה בחינוך הדמוקרטי שלנו.
ברמת הביניים:
מבחינה היסטורית, החינוך של הילד השחור והחום
תמיד הסתמך על נדבנות של אחרים.
ולצערנו זה עדיין כך היום.
אם הבן שלכם, הבת, האחיינית, האחיין, השכן
או טימי הקטן מקצה הרחוב
הולך לבית ספר אמיד,
אתגרו את מועצת בית הספר שלכם לאמץ בית ספר עני
או כיתה עניה.
סיגרו את הפער על ידי מעורבות בתקשורת
וביחסים בעלי משמעות.
כאשר יש שיתוף משאבים,
הם לא מתחלקים.
הם מוכפלים.
וברמת המיקרו:
אם אתם בני אנוש,
תרמו.
זמן, כסף, משאבים, הזדמנויות-
מה שקרוב לליבכם.
ישנם אתרי אינטרנט כמו DonorsChoose
שמזהים את חוסר השוויון
ורוצים באמת לעשות משהו לגבי זה.
מהו נגר ללא כלים?
מהי שחקנית ללא במה?
מהו מדען ללא מעבדה?
מהו רופא ללא ציוד?
אגיד לכם:
אלו הילדים שלי.
האם הם לא צריכים להיות גם הילדים שלכם?
תודה.
(מחיאות כפיים)