יתכן ששמעתם על מושג "גן העדן" לפי הקוראן,
ועל 72 הבתולות.
ואני מבטיחה שאחזור לדבר על הבתולות האלה.
אבל למעשה, כאן, בצפון-מערב ארה"ב,
אנחנו חיים בדומה מאד לרעיון האמיתי של גן העדן שבקוראן,
המוגדר בו 36 פעמים כ"גנות ובתוכם נחלי מים".
כמי שגרה בבית סירה על הזרמים של אגם יוניון,
זה נשמע לי הגיוני מאד.
אבל למה זה נשמע כל כך זר לרוב האוכלוסיה?
אני מכירה הרבה לא-מוסלמים טובי כוונות
שהתחילו לקרוא את הקוראן והפסיקו כשהמרכיב ה"אחר" שבו בלבל אותם.
ההיסטוריון תומאס קרלייל
ראה במוחמד את אחד הגיבורים הגדולים בעולם,
אך אפילו הוא כינה את הקוראן
"הקריאה המתישה ביותר שלקחתי על עצמי,
"בלגאן מבלבל ומעייף."
(צחוק)
אני חושבת שחלק מהבעיה
היא שאנחנו חושבים שאפשר לקרוא את הקוראן
כמו שקוראים כל ספר אחר -
ספר שאפשר להתכרבל איתו בערב גשום ליד קערת פופקורן,
כאילו שאלוהים -
והקוראן כולו, המסופר בקולו של אלוהים המדבר אל מוחמד -
הוא רק עוד רב-מכר אחד.
אבל העובדה שמעטים כל-כך אכן קוראים את הקוראן
היא בדיוק הסיבה שכל כך קל לצטט אותו -
כלומר, לצטט בסילופים.
(צחוק)
פתגמים וקטעים שהוצאו מהקשר
במה שאני מכנה "גירסת עט הסימון",
האהובה על מוסלמים קיצוניים
ואיסלמופובים אנטי-מוסלמים.
אז באביב האחרון,
כשנערכתי להתחיל בכתיבת ביוגרפיה על מוחמד,
הבנתי שעלי לקרוא את הקוראן נכון -
כלומר, הכי נכון שאוכל.
רמת הערבית שלי היתה כבר כה מוגבלת
עד שהצטרכתי להיעזר במילון,
אז לקחתי ארבעה תרגומים מוכרים היטב
והחלטתי לקרוא אותם זה לצד זה, פסוק אחרי פסוק
יחד עם תעתיק
ועם הטקסט הערבי המקורי מהמאה השביעית.
אבל היה לי יתרון.
הספר האחרון שלי
מספר על הקרע בין זרמי השיעה והסוני,
ודרש ממני לעבוד בצמוד להיסטוריה מוסלמית מוקדמת,
אז הכרתי את המאורעות שאליהם מרבה הקוראן להתייחס,
הוא הרי המקור שלהם.
כלומר, ידעתי מספיק כדי להבין שאני אהיה תיירת בקוראן -
אמנם תיירת משכילה,
מנוסה, אפילו,
אך עדיין לא שייכת,
יהודיה אגנוסטית שקוראת ספר קודש של מישהו אחר.
(צחוק)
אז קראתי לאט.
(צחוק)
שריינתי שלושה שבועות בשביל הפרוייקט,
ולזה מתכוונים במושג "יוהרה", כי...
(צחוק)
...כי הם הפכו לשלושה חודשים.
(צחוק)
הצלחתי לעמוד בפיתוי לדלג לסוף הספר,
לפרקים היותר קצרים ומיסטיים בבירור,
אבל בכל פעם שחשבתי שאני מתחילה להבין את הקוראן,
ההרגשה של, "עכשיו הבנתי" היתה נעלמת בין לילה.
ובבוקר הייתי שוב תוהה שמא אבדתי בארץ לא נודעת.
ולמרות זאת השטח היה מוכר מאד.
הקוראן מצהיר שתפקידו
לחדש את המסר של התורה והבשורה הנוצרית.
אז שליש ממנו חוזר על סיפורים של דמויות מהתנ"ך
כמו אברהם, משה, יוסף, מריה, ישו.
אלוהים עצמו היה מוכר לי לגמרי
מהתגלמויותיו הקודמות בתור יהוה,
הקנאי להיותו האל האחד שאין בלתו.
נוכחות הגמלים, ההרים, בארות ומעיינות המדבר
החזירה אותי לשנה שבה ביליתי בשוטטות במדבר סיני.
וישנה גם השפה, על הקדנצות הקצביות שלה,
שהזכירה לי לילות אותם ביליתי בהאזנה לבדואים קשישים
שדיקלמו פואמות סיפוריות שארכו שעות
מהזכרון בלבד.
ואז התחלתי להבין מדוע אומרים
שהקוראן הוא בעצם הקוראן
רק בערבית.
קחו למשל את סורת "אל פאתיחה",
הפרק הפותח בעל שבעת הפסוקים
שהוא השילוב המוסלמי בין התפילה לאל הנוצרי ל"שמע ישראל".
אורכו בערבית 29 מילים בלבד,
אך בתרגום - בין 65 ל-72 מילים.
אך ככל שמוסיפים מילים,
כך נדמה שיותר ויותר חסר.
יש בערבית איזשהי איכות מכשפת, מהפנטת כמעט,
שדורשת להישמע ולא להיקרא,
שמורגשת יותר מאשר מובנת באמצעות ניתוח.
היא רוצה להישמע בקול שירה רם,
להשמיע את המוסיקה שלה באוזן ועל הלשון.
ולכן הקוראן, באנגלית,
הוא מעין צל של עצמו,
או כמו שארתור ארברי כינה את הגירסה שלו לקוראן:
"פירוש."
אבל לא הכל אובד בתרגום.
כפי שהקוראן מבטיח, הסבלנות באה על גמולה
וההפתעות הן רבות:
למשל, רמה מסוימת של מודעות לסביבה
וראיית האדם כשומר-גרידא של הבריאה האלוהית,
שאין להן מקבילות בתנ"ך.
ובניגוד לתנ"ך, שפונה אך ורק לגבר בגוף זכר שני ושלישי,
הקוראן מכליל נשים,
ומדבר, למשל, על גברים מאמינים ונשים מאמינות -
על גברים מכובדים וגם על נשים מכובדות.
או קחו למשל את הפסוק הידוע לשמצה על רצח הכופרים.
כן, זה אמנם מה שנאמר,
אך בהקשר מאד מסוים:
הכיבוש הצפוי של עיר הקודש מכה
שבה המלחמה בדרך כלל נאסרה.
ה"רשות" ניתנת רק בתנאים מסוימים.
לא ש"במכה חייבים להרוג כופרים",
אלא שאפשר, שמותר,
אבל רק בתום תקופת חסד
ורק בהעדר ברית-שלום
ורק אם מנסים למנוע מכם להגיע אל הכעבה,
ורק אם הם תוקפים ראשונים.
ואפילו אז - האל הוא רחום,
והמחילה היא תכונה נעלה,
ושלמעשה, מוטב לא להרוג.
(צחוק)
זאת היתה אולי ההפתעה הגדולה מכל:
לגלות כמה הקוראן גמיש,
לפחות בעיני מי שאינם בלתי-גמישים עד קנאות.
"כמה מפסוקים אלו הם חד-משמעיים" הוא אומר,
"ואחרים דו-משמעיים.
"בעלי הלב התועה יחפשו תמיד את המשמעויות הנוספות
"וינסו לעורר מחלוקת
"על ידי הצמדת משמעויות פרי-דמיונם.
"המשמעות האמיתית ידועה לאל בלבד."
הביטוי "האלוהים חכם ויודע"
מופיע שוב ושוב.
ואכן, בקוראן בכלל יש הרבה יותר דקויות משרובנו הורגלנו להאמין.
כמו, למשל, בעניין הפעוט של הבתולות בגן העדן.
כאן מופיע אוריינטליזם מיושן.
המילה המוזכרת ארבע פעמים היא "חוריות",
שזכתה להתפרש כ"נערות כהות-עיניים ותפוחות-שדיים,
או כ"בתולות מעודנות זקופות חזה".
אבל כל מה שנאמר בערבית המקורית
הוא רק המילה היחידה, "חוריות".
לא נראה באופק שום איזכור לשדיים גדולות או לחזה זקוף.
(צחוק)
יכול להיות שזוהי דרך לומר "יצורים טהורים" דמויי מלאכים,
ואולי אלה ה"קורוס" או הקורה היווניים, הצעירים לנצח.
אבל האמת היא שאיש איננו יודע,
וזאת העיקר.
כי הקוראן די ברור באומרו שתיבראו מחדש בגן העדן,
שתיווצרו מחדש בצורה שאינה מוכרת לכם.
וזה נשמע לי הרבה יותר מושך מאשר...
...בתולה.
(צחוק)
ושהמספר 72 כלל איננו מופיע.
אין בקוראן 72 בתולות.
המושג הזה הופיע רק 300 שנה אחר כך,
ורוב המוסלמים המלומדים רואים בו שווה-ערך
לאנשים עם כנפיים שיושבים בעננים ופורטים בנבל.
גן העדן הוא ההיפך הגמור מכך.
הוא לא בתוליות,
אלא פוריות,
שפע,
הוא...
...גנות ובתוכם נחלי מים.
תודה.
(מחיאות כפיים ותרועות)