אז ב 1885, קארל בנץ המציא את המכונית.
מאוחר יותר באותה שנה, הוא לקח אותה לנסיעת מבחן פומבית ראשונה,
ו -- סיפור אמיתי -- התרסק בקיר.
במשך 130 השנה האחרונות,
עבדנו סביב החלק הכי פחות אמין של המכונית, הנהג.
עשינו את המכוניות חזקות יותר.
הוספנו חגורות בטיחות, הוספנו כריות אויר,
ובעשור האחרון, למעשה התחלנו לעשות את המכוניות חכמות יותר
כדי לתקן את הבאג הזה, הנהג.
עכשיו, היום אני עומד לדבר איתכם מעט על ההבדל
בין הטלאה מסביב לבעיה עם מערכות מסייעות לנהג
ולמעשה כשיש לנו מכוניות בנהיגה עצמונית
ומה הן יכולות לעשות בשביל העולם.
אני גם הולך לדבר איתכם מעט על המכונית שלנו
ואאפשר לכם לראות איך היא רואה את העולם ואיך היא מגיבה ומה היא עושה,
אבל ראשית אני אדבר מעט על הבעיה.
וזו בעיה גדולה:
1.2 מליון אנשים נהרגים מסביב לעולם כל שנה.
באמריקה בלבד, 33,000 אנשים נהרגים כל שנה.
כדי לשים את זה בפרספקטיבה,
זה אותו הדבר כמו ש 737 יפול מהשמיים כל יום עבודה.
זה סוג של לא יאומן.
מכוניות נמכרות לנו כך,
אבל באמת, נהיגה היא כך.
נכון? זה לא שמשי, זה גשום,
ואתם רוצים לעשות כל דבר חוץ מלנהוג.
והסיבה לזה היא זו:
התנועה נעשית גרועה יותר.
באמריקה, בין 1990 ו 2010,
הקילומטרים שמכוניות נוסעות גדלו ב 38 אחוז.
גדלנו בשש אחוז בכבישים,
אז זה לא במח שלכם.
התנועה באמת גרועה בהרבה משהיא היתה לא מזמן.
ולכל זה היה מחיר מאוד אנושי.
אז אם תקחו את זמן הנסיעה הממוצע באמריקה, שהוא בערך 50 דקות,
אתם מכפילים את זה ב 120 מיליון עובדים שיש לנו,
וזה יוצא בערך שש מיליארד דקות
שמבוזבזות כל יום בנסיעה.
עכשיו, זה מספר גדול, אז בואו נשים אותו בפרספקטיבה.
אתם לוקחים את שש מיליארד הדקות האלו
ואתם מחלקים באורך החיים הממוצע של אדם,
זה יוצא 162 חיים
מבוזבזים כל יום, מבוזבזים,
פשוט להגיע מ A ל B.
זה לא יאומן.
ואז, יש את אלה מאיתנו שאין להם את הזכות
לשבת בתנועה.
אז זה סטיב.
הוא בחור מוכשר מאוד,
אבל הוא פשוט במקרה עיוור,
וזה אומר שבמקום נסיעה של 30 דקות לעבודה בבוקר,
זה עניין של שעתיים של להרכיב חלקים של תחבורה ציבורית
או לבקש מחברים ומשפחה טרמפ.
אין לו את אותה חרות כמונו להסתובב.
אנחנו צריכים לעשות משהו בנוגע לזה.
עכשיו, החוכמה הרגילה היתה אומרת
ואנחנו פשוט ניקח את מערכות העזרה לנהיגה האלו
וסוג של נדחוף אותן ונשפר אותן בשלבים,
ובמשך הזמן, הן יהפכו למכוניות שנוהגות בעצמן.
ובכן, אני פה כדי להגיד לכם וכמו שאני אומר
שאם אני אעבוד ממש קשה על קפיצה, יום אחד אני אוכל לעוף.
אנחנו למעשה צריכים לעשות משהו מעט שונה.
ואני עומד לדבר איתכם על שלוש דרכים שונות
שמערכות נהיגה עצמית שונות ממערכות סיוע לנהיגה.
ואני עומד להתחיל עם כמה מהנסיונות שלנו.
אז ב 2013,
היה לנו את הנסיון הראשון שמכונית נהיגה עצמית
בו נתנו לאנשים רגילים להשתמש בה.
ובכן, כמעט רגילים -- הם היו 100 עובדי גוגל,
אבל הם לא עבדו על הפרוייקט.
ונתנו להם את המכונית ואפשרנו להם להשתמש בה בחיים היום יומיים.
אבל בניגוד למכונית נהיגה עצמית, לזו היתה גם כוכבית גדולה:
הם היו צריכים לשים לב,
מפני שזה היה רכב נסיוני.
בדקנו הרבה, אבל זה עדיין היה יכול להכשל.
וכך נתנו להם הדרכה של שעתיים,
שמנו אותם במכונית, נתנו להם להשתמש בה,
ומה ששמענו חזרה היה משהו מדהים,
כמישהו שמנסה להביא מוצר לעולם.
כל אחד מהם אמר לנו שהם אהבו את זה.
למעשה, היה לנו נהג פורשה שבא ואמר לנו ביום הראשון,
"זה טיפשי לגמרי. מה אתם חושבים?"
אבל בסוף של זה, הוא אמר, "לא רק שאני צריך שתהיה לי כזו,
לכולם צריכה להיות אחת, מפני שאנשים הם נהגים נוראיים."
אז זו היתה מוזיקה לאוזנינו.
אבל כשהתחלנו להביט במה האנשים בתוך המכונית עשו,
וזה היה פוקח עיניים.
עכשיו, הסיפור האהוב עלי הוא הבחור הזה
שהביט למטה לטלפון שלו והבין שהבטריה חלשה,
אז הוא מסתובב כך בתוך המכונית וחופר בתיק שלו,
מוציא את הלפטופ,
שם אותו על המושב,
חוזר אחורה שוב,
מחפש, שולף את כבל הטעינה של הטלפון,
משחק, שם אותו בתוך הלפטופ, שם אותו בטלפון.
והנה הטלפון נטען.
כל הזמן הזה הוא נוסע 100 קמ"ש בכביש המהיר.
נכון? לא יאומן.
אז חשבנו על זה ואמרנו, זה סוג של מובן, נכון?
ככל שהטכנולוגיות משתפרות,
הנהג נעשה פחות אמין.
אז על ידי הפיכת המכונית לחכמה יותר בשלבים,
אנחנו כנראה לא נראה את היתרונות שאנחנו באמת צריכים.
תנו לי לדבר על משהו מעט יותר טכני לרגע פה.
אז אנחנו מסתכלים על הגרף הזה, ובתחתית
זו התכיפות בה המכונית מפעילה את הבלמים כשהיא לא צריכה.
אתם יכולים להתעלם מרוב הציר הזה,
מפני שאם אתם נוהגים בעיר, והמכונית מתחילה לעצור באקראיות,
אתם לעולם לא תקנו את המכונית הזו.
והציר האנכי הוא התכיפות שהמכונית עומדת להפעיל את הבלמים
כשהיא אמורה לעזור לכם להחמק מתאונות.
עכשיו, אם נביט בתחתית משמאל פה,
זו המכונית הקלאסית שלכם.
היא לא לוחצת על הבלמים בשבילכם, היא לא עושה משהו מוזר,
אבל היא לא מוציאה אתכם מתאונות.
עכשיו, אם אנחנו רוצים להביא מערכות סיוע לנהג למכונית,
נגיד עם מערכת בלימה למניעת התנגשות,
אנחנו נשים חבילת טכנולוגיה שם,
וזו העקומה הזו, ויהיו לה כמה תכונות הפעלה,
אבל היא לעולם לא תמנע מכל התאונות,
מפני שאין לה את היכולת.
אבל אנחנו נבחר כמה מקומות לאורך העקומה פה,
ואולי היא נמנעת מחצי מהתאונות שאנשים היו מפספסים,
וזה מדהים, נכון?
כרגע הפחתנו תאונות על הכבישים שלנו בפאקטור של שתיים.
יש עכשיו פחות 17,000 אנשים מתים כל שנה באמריקה.
אבל אם אנחנו רוצים מכונית שנוהגת בעצמה,
אנחנו צריכים עקומת טכנולוגיה שנראית כך.
אנחנו נצטרך לשים יותר חיישנים ברכב,
ואנחנו ניקח כמה נקודות הפעלה פה
שם היא בעיקרון לעולם לא נכנסת לתאונה.
הן יתרחשו, אבל בתדירות נמוכה.
עכשיו אני ואתם יכולים להביט בזה ונוכל לטעון
אם זה אינקרמנטלי, ואני הייתי יכול להגיד משהו כמו "חוק 80-20,"
וזה באמת קשה לנוע במעלה העקומה הזו.
אבל בואו נביט בזה מנקודת מבט שונה לרגע.
אז בואו נראה מה התכיפות שהטכנולוגיה צריכה לעשות את הדבר הנכון.
וכך הנקודה הירוקה הזו שם למעלה זו מערכת סיוע לנהג.
מסתבר שהנהגים האנושיים
עושים טעויות שמובילות לתאונות דרכים
בערך כל 160,000 קילומטרים באמריקה.
בניגוד לזה, מכונית נהיגה עצמית כנראה עושה החלטות
בערך 10 פעמים בשניה,
אז כמה דרגות גודל,
זה בערך 600 פעמים בקילומטר.
אז אם אתם משווים את המרחק בין שני אלה,
זה בערך 10 בחזקת שמונה, נכון?
שמונה דרגות גודל.
זה כמו להשוות כמה מהר אני רץ
למהירות האור.
זה לא משנה כמה אני אתאמן, אני לעולם לא אגיע לשם.
אז יש פער מאוד גדול שם.
ואז לבסוף, יש את איך שהמערכת יכולה להתמודד עם חוסר וודאות.
אז הולך הרגל פה אולי ירד לכביש, אולי לא.
אני לא יכול לדעת, גם לא אף אלגוריתם שלנו,
אבל במקרה של מערכות סיוע לנהג,
זה אומר שהיא לא יכול לפעול, מפני ששוב,
אם היא לוחצת על הבלמים באופן לא צפוי, זה לגמרי לא מקובל.
בעוד מכונית נהיגה עצמית יכולה להביט בהולך הרגל ולהגיד,
אני לא יודעת מה הוא יעשה,
אני אאט, אביט שוב, ואז אגיב בהתאם לאחר מכן.
אז זה יכול להיות הרבה יותר בטוח ממה שממערכת סיוע לנהג יכולה אי פעם להיות.
אז מספיק על ההבדלים בינהן.
בואו נבלה קצת זמן בלדבר על איך המכונית רואה את העולם.
אז זה הרכב שלנו.
זה מתחיל בהבנה היכן הוא בעולם,
על ידי לקיחת מפה ואת המידע מהחיישנים שלו ותאום בין השניים,
ואז אנחנו מרבדים מעל זה מה שהוא רואה באותו רגע.
אז פה, כל הקופסאות הסגולות שאתם יכולים לראות הם רכבים אחרים על הכביש,
והדבר האדום בצד שם זה רוכב אופניים,
ובמרחק, אם תביטו היטב,
אתם יכולים לראות כמה חרוטים.
אז אנחנו יודעים איפה המכונית באותו רגע,
אבל אנחנו צריכים להיות הרבה יותר טובים מזה: אנחנו צריכים לצפות מה עומד לקרות.
אז פה הטנדר מימין למעלה עומד לעשות שינוי נתיב לשמאל
מפני שהכביש לפניו סגור,
אז הוא צריך לזוז מהדרך.
לדעת על טנדר אחד זה מעולה,
אבל באמת אנחנו צריכים לדעת מה כולם חושבים,
אז זה נהפך לבעיה די מורכבת.
ואז בהתחשב בזה, אנחנו יכולים להבין איך הרכב צריך להגיב באותו רגע,
אז באיזה כיוון צריך לנסוע, כמה מהר הוא צריך להאט או להאיץ.
ואז כל זה הופך פשוט ללעקוב אחרי הנתיב:
לסובב את ההגה שמאלה או ימינה, ללחוץ על הבלמים או המצערת.
זה באמת רק שני מספרים בסוף היום.
אז כמה קשה זה יכול להיות?
בזמן שהתחלנו ב 2009,
כך צריכה המערכת שלנו להראות.
אז אתם יכולים לראות את הרכב שלנו באמצע והקופסאות האחרות על הכביש,
נוסעת בכביש המהיר.
הרכב צריך להבין איפה הוא ובערך איפה הרכבים האחרים נמצאים.
זו הבנה באמת גאומטרית של העולם.
ברגע שהתחלנו לנהוג בשכונות ורחובות עירוניים,
הבעיה הופכת לרמה חדשה של מורכבות.
אתם רואים הולכי רגל חוצים לפנינו, מכוניות חוצות לפנינו,
נוסעות לכל כיוון.
הרמזורים, מעברי החציה.
זו בעיה מורכבת בהשוואה.
ואז ברגע שפתרתם את הבעיה,
הרכב חייב להיות מסוגל להתמודד עם בניה.
אז הנה החרוטים משמאל מכריחים את הנהגים לימין,
אבל לא רק בניה מבודדת, כמובן.
הוא צריך להתמודד גם עם אנשים אחרים נעים דרך אזור הבניה.
וכמובן, אם מישהו שובר את החוקים, המשטרה שם
והמכונית צריכה להבין שהאור המהבהב של המכונית
אומר שזה לא רק רכב, זה למעשה שוטר.
בדומה, הקופסה הכתומה בצד הרחוב פה,
זה אוטובוס בית ספר,
ואנחנו צריכים לטפל גם בזה בשונה.
כשאנחנו על הכביש, לאנשים אחרים יש ציפיות:
אז, כשרוכב האופניים מרים את ידו,
זה אומר שהם מצפים שהמכונית תתן להם לעבור ותפנה להם מקום
כדי לבצע שינוי מסלול.
וכשהשוטר עמד על הכביש,
הרכב שלנו צריך להבין שזה אומר לעצור,
וכשהם מאותתים להמשיך, אנחנו צריכים להמשיך.
עכשיו, הדרך בה אנחנו משיגים את זה היא על ידי חלוקת מידע בין הרכבים.
הראשון, רוב המודלים הגסים של זה
הם כשרכב אחד רואה אזור בניה,
זה שיש מישהו אחר שיודע על זה כך שהוא יוכל להיות בנתיב הנכון
כדי להמנע מחלק מהקושי.
אבל יש לנו למעשה הבנה הרבה יותר עמוקה של זה.
נוכל לקחת את כל המידע הזה שהרכב ראה במשך הזמן,
מאות אלפי הולכי הרגל, הרוכבים,
והרכבים שהיו שם
ולהבין איך הם נראים
ולהשתמש בזה כדי להסיק איך רכבים אחרים צריכים להראות
ואיך הולכי רגל אחרים צריכים להראות.
ואז, אפילו חשוב יותר, אנחנו יכולים לקחת מהמודל הזה
של איך לצפות שהם ינועו דרך העולם.
אז פה הקופסה הצהובה היא הולך רגל שחוצה מולנו.
פה הקופסה הכחולה היא רוכב אופניים ואנחנו צופים
שהם ינועו החוצה ומסביב למכונית מימין.
פה יש רוכב אופניים שמגיע במורד הכביש
ואנחנו יודעים שהם ימשיכו לרכב במורד הכביש.
פה מישהו פונה ימינה,
ובעוד רגע פה, מישהו עומד לעשות פניית פרסה לפנינו,
ואנחנו יכולים לצפות את ההתנהגות הזו ולהגיב בבטחה.
עכשיו, הכל טוב ויפה לדברים שראינו,
אבל כמובן, אתם נתקלים בהרבה דברים
שלא ראינו בעולם לפני כן.
וכך רק לפני כמה חודשים,
הרכבים שלנו נסעו דרך מאונטן וויו,
וזה מה שנתקלנו בו.
זו אישה בכיסא גלגלים חשמלי
שרודפת אחרי ברווז בסיבובים על הכביש. (צחוק)
עכשיו מסתבר, אין בשום מקום בספר ההדרכה של משרד הרישוי
שאומר לכם איך להתמודד עם זה,
אבל הרכב שלנו היה מסוגל להתמודד עם זה,
להאט, ולנסוע בביטחה.
עכשיו, אנחנו לא צריכים להתמודד רק עם ברווזים.
צפו בציפור הזה עפה לפנינו. הרכב מגיב לזה.
פה אנחנו מתמודדים עם רוכב אופניים
שלעולם לא תצפו לראות בשום מקום במאוטיין וויו.
וכמובן, אנחנו צריכים להתמודד עם נהגים,
אפילו הקטנים שבהם.
צפו מימין כשמישהו קופץ מהטנדר שלו לפנינו.
ועכשיו, צפו משמאל כשהמכונית עם הקופסה הירוקה מחליטה
שהיא צריכה לעשות פניה ימינה ברגע האפשרי האחרון.
פה, כשאנחנו עושים שינוי מסלול, המכונית משמאלנו מחליטה
שהיא גם רוצה לעשות זאת.
ופה, אנחנו רואים מכונית עוברת ברמזור אדום
ולא מתייחסת אליו.
ובדומה, פה, רוכב אופניים גם הוא עובר ברמזור ההוא באדום.
וכמובן, הרכב מגיב בבטחה.
וכמובן, יש לנו אנשים שעושים אני לא יודע מה
לפעמים על הכביש, כמו הבחור הזה שנוסע בין שתי מכוניות נהיגה עצמית.
אתם צריכים לשאול, "מה אתה חושב?"
(צחוק)
עכשיו, אני פשוט יורה עליכם פה הרבה דברים,
אז אני עומד לפרט אחד מאלה ממש מהר.
אז מה שאנחנו מביטים בו בסצנה הזו הם רוכב האופניים שוב,
ואתם אולי תבחינו בתחתית, אנחנו לא יכולים לראות את רוכב האופניים למעשה עדיין,
אבל המכונית יכולה: זו הקופסה הכחולה הקטנה למעלה שם,
וזה מגיע ממידע הליזר.
וזה למעשה לא קל להבין,
אז מה שאני אעשה זה שאני אהפוך את המידע הליזר הזה ואביט בו,
ואם אתם באמת טובים בלהביט במידע לייזר, אתם יכולים לראות
כמה נקודות על העקומה שם,
ממש שם, והקופסה הכחולה הזו היא רוכב האופניים.
עכשיו כשהאור שלנו אדום,
האור של רוכב האופניים הפך כבר לצהוב,
ואם תמצמצו, אתם יכולים לראות את זה בתמונות.
אבל רוכב האופניים, אתם רואים, עומד להמשיך דרך הצומת.
האור שלנו הפך עכשיו לירוק, שלו לגמרי אדום,
ואנחנו מצפים שהאופניים יעברו לגמרי.
לצערנו הנהגים לידנו עכשיו לא שמו כל כך לב.
הם התחילו לנסוע קדימה, ולמזלם של כולם,
רוכב האופניים הגיב, נמנע,
ועבר את הצומת.
והנה אנחנו יוצאים.
עכשיו, כמו שאתם רואים, עשינו התקדמות די מרגשת,
ובנקודה הזו אנחנו די משוכנעים
שהטכנולוגיה הזו תגיע לשוק.
אנחנו עושים 5 מליון קילומטר של בדיקות בסימולציה שלנו כל יום,
כך שאתם יכולים לדמיין את הנסיון שיש לרכבים שלנו.
אנחנו מביטים קדימה שתהיה לנו טכנולוגיה על הכביש,
ואנחנו חושבים שהנתיב הנכון הוא לעבור דרך נהיגה עצמית
במקום דרך גישת הסיוע לנהיגה
בגלל שהדחיפות כזו גדולה.
בזמן שניתן להרצאה שלי היום,
34 אנשים מתו על כבישי אמריקה.
כמה מהר נוכל להוציא אותה?
ובכן, זה קשה להגיד בגלל שזו בעיה ממש מסובכת,
אבל אלה שני הבנים שלי.
בני הבכור בן 11, וזה אומר שבעוד ארבע וחצי שנים,
הוא יהיה מסוגל לקבל רישיון נהיגה.
הצוות שלי ואני מתחייבים לדאוג שזה לא יקרה.
תודה לכם.
(צחוק)(מחיאות כפיים)
כריס אנדרסון: כריס, יש לי שאלה אליך.
כריס אורמסון: כן.
כ"א: אז בהחלט, המוח של המכוניות שלכם הוא בהחלט מטריף.
בדיון הזה בין סיוע לנהג לחסר נהג לחלוטין --
אני מתכוון, יש דיון אמיתי שמתרחש שם עכשיו.
אז כמה מהחברות, לדוגמה טסלה,
הולכים בדרך הסיוע לנהג.
מה שאתה אומר זה שזה סוג של דרך ללא מוצא
מפני שאתם לא יכולים פשוט להמשיך להשתפר בדרך הזו ולהגיע לנהיגה אוטומטית
בנקודה מסויימת, ואז הנהג יגיד, "זה מרגיש בטוח,"
ויעבור אחורה, ומשהו מגעיל יקרה.
כ"א: נכון, לא, זה בדיוק נכון, וזה לא אומר
שמערכות הסיוע לנהג לא יהיו ממש בעלות ערך.
הן יכולות להציל הרבה חיים בינתיים,
אבל כדי לראות את ההזדמנות משנת הדרך הזו כדי לעזור למישהו כמו סטיב להתנייד,
כדי באמת להגיע למקרה הסופי בבטיחות,
כדי שתהיה הזדמנות לשנות את הערים שלנו
ולהוציא את החניה ולהפתר מהמכתשים העירוניים שאנחנו קוראים להם מגרשי חניה,
זו הדרך היחידה שתעבוד.
כ"א: אנחנו נעקוב אחרי ההתקדמות שלך בעניין גדול.
תודה רבה לך, כריס. כ"א: תודה לכם.(מחיאות כפיים)