מזה כמה שנים אנו עוסקים בשיח לאומי
בנושא תקיפות מיניות בקמפוסים.
אין ספק;
חיוני שצעירים יבינו את כללי היסוד בנוגע להסכמה,
אבל כאן מסתיים השיח סביב מין.
ובפער המידע הזה
התקשורת והאינטרנט,
פינת הרחוב הדיגיטלית של ימינו,
מחנכים את ילדינו במקומנו.
אם אנו באמת רוצים שהצעירים יעשו זאת בבטחון, באופן מוסרי,
ואכן, גם בהנאה,
הגיעה העת לנהל שיח גלוי וכן
באשר למה שקורה לאחר אמירת ה"כן",
וזה כולל לנפץ את הטאבו הגדול מכולם,
ולשוחח עם הצעירים
על כך שנשים יכולות וזכאיות להתענג על מין.
כן.
(מחיאות כפיים)
קדימה, נשים!
(מחיאות כפיים)
בשלוש השנים האחרונות שוחחתי עם נערות בגילים 15 עד 20
על גישותיהן למין וחוויותיהן ממנו.
ומה שגיליתי הוא
שאף שצעירות חשות שמגיע להן לעסוק בפעילות מינית,
הן לא בהכרח חשות שמגיע להן ליהנות ממנו.
למשל, תלמידת שנה ב' בליגת הקיסוס בקולג',
שאמרה לי,
"אני נצר לשושלת ארוכה של נשים חכמות וחזקות.
"סבתי היתה פגזית,
"אימי מקצוענית,
"אחותי ואני קולניות וזהו הכוח הנשי שלנו."
ואז היא תיארה בפני את חיי המין שלה:
סדרה של סטוצים
שהחלו כשהיתה בת 13,
שהיו...
לא אחראיים במיוחד,
לא הדדיים במיוחד,
ולא מהנים במיוחד.
היא משכה בכתפיה.
"כנראה שהחברה מלמדת אותנו, הבנות, להיות יצורים צייתניים,
"ולא לבטא את רצונותינו או צרכינו."
"רק רגע," עניתי.
"האם לא סיפרת לי כרגע איזו אישה חכמה וחזקה את?"
היא מלמלה משהו והיססה.
"אולי," אמרה לבסוף,
"איש לא אמר לי שהדימוי החכם והחזק הזה מתייחס למין."
אולי עלי לומר מראש שלמרות כל הרעש סביב זה,
צעירים אינם עוסקים במשגל הרבה יותר או בגיל צעיר יותר
מאשר לפני 25 שנה.
אבל הם כן עוסקים בהתנהגויות אחרות.
וכשאנו מתעלמים מכך,
כשאנו מתייגים אותן כ"לא מין",
זה מאפשר התנהגות מסוכנת ולא מכבדת.
זה נכון במיוחד במין אוראלי,
שצעירים רואים בו אקט פחות אינטימי מאשר משגל.
בנות אומרות לי, "זה לא עניין רציני" --
כאילו כולן קראו את אותו ספר הוראות --
לפחות כשהבנים הם בצד המקבל.
לנשים צעירות יש המון סיבות להשתתף בזה.
זה גורם להן להרגיש רצויות;
זאת דרך לעלות בסולם החברתי.
לפעמים זה מוצא ממצב לא נוח,
כפי שתלמידת שנה א' בקולג' בחוף המערבי אמרה לי,
"בחורה תמצוץ לבחור בסוף הערב,
"כי היא לא רוצה לשכב איתו,
"והוא מצפה לסיפוק.
"אז אם אני רוצה שהוא יילך,
"ואני לא רוצה שיקרה כלום..."
שמעתי סיפורים כה רבים על נערות שקיימו מין אוראלי חד-צדדי,
עד שהתחלתי לשאול,
"מה אם בכל פעם שאת לבד עם בחור,
"הוא היה אומר לך להביא לו כוס מים מהמטבח,
"אבל אין סיכוי שהוא יביא לך כוס מים --
"ואם כן, הגישה שלו היתה...
"'את רוצה שאני... מה?'"
כאילו, לגמרי באי-רצון.
לא היית מסכימה לזה.
אבל לא תמיד הבחורים סירבו לכך;
הבחורה היא שלא הסכימה להם.
בנות מתבטאות בבושה בנוגע לאיברי המין שלהן.
מעין תערובת של גועל וקדושה.
נמצא קשר ישיר בין תחושות הנשים
בקשר לאיברי המין שלהן לבין הנאתן המינית.
ועם זאת, דבי הרבניק, חוקרת מאוניברסיטת אינדיאנה,
סבורה שהדימוי העצמי של נשים בקשר לאיברי המין נתון במצור,
וללחץ רב מאי-פעם,
לראותם כבלתי-קבילים במצבם הטבעי.
לפי המחקר,
כשלושה רבעים מהנשים בקולג' מסירות את שיער הערווה
- את כולו - לפחות מידי פעם.
ויותר מחצי מהן - בקביעות.
נערות אומרות לי שהסרת השיער גורמת להם להרגיש נקיות יותר,
שזה נעשה מבחירה.
אם כי אני תוהה, אילו ננטשו על אי בודד,
כך היו בוחרות להעביר את הזמן.
(צחוק)
וכשדחקתי בהן עוד,
הופיעה עילה אפלה יותר:
להימנע מהשפלה.
"לפי התנהגות הבנים, זה יגעיל אותם,"
אמרה לי צעירה אחת.
"אף אחת לא רוצה שידברו עליה ככה."
עליית קרנה של הסרת השיער הזכירה לי את שנות ה-20 במאה ה-20,
כשנשים החלו לגלח בקביעות את בתי השחי והרגליים.
אז נכנסו לאופנה השמלות המתנפנפות,
וגפיהן של הנשים נעשו לפתע גלויים לעין,
ולבחינה הדקדקנית של הציבור.
איכשהו, גם בכך אני רואה סימן
שאיבריה הפרטיים ביותר של נערה פתוחים לבחינת הציבור,
פחותים לביקורת,
שחשוב יותר איך זה נראה בעיני אחר
מאשר איך היא מרגישה עם זה.
מגמת הגילוח הציתה עליה נוספת בניתוחים הפלסטיים של הפות.
עיצוב הפות, גיזום וסידור השפתיים החיצוניות והפנימיות של איבר המין הנשי,
הוא הניתוח הפלסטי בעל שיעור הגידול המהיר ביותר בקרב בנות-עשרה.
הוא עלה ב-80% בין השנים 2014 ל-2015,
ובעוד שבנות 18 ומטה מהוות 2% מכלל הניתוחים הפלסטיים,
הן מהוות 5% מכלל ניתוחי עיצוב הפות.
המראה הכי מבוקש, אגב,
הוא כשהשפתיים החיצוניות נראות צמודות במהודק כקונכיה סגורה,
והוא קרוי,
הנה זה בא...
"הבארבי".
(אנקה)
אני בטוחה שאין צורך לומר לכם
שבארבי היא א', עשויה פלסטיק,
ו-ב', נטולת איברי מין.
(צחוק)
מגמת עיצוב הפות הפכה כה מדאיגה,
עד שהמכללה האמריקנית למיילדים וגיניקולוגים
פרסמה הצהרה בנוגע להליך הזה,
שקבעה שהוא לעתים נדירות מותווה מבחינה רפואית,
שהוא לא הוכח כבטוח,
ושתופעות הלוואי שלו כוללות הצטלקות, חוסר-תחושה, כאב
וירידה ברגישות המינית.
אז צריך להודות
ולברך
על כך שמספר הנערות שעושות זאת עדיין קטן,
אבל אפשר לראות בהן את הקנריות שבמכרה הפחם,
שאומרות לנו משהו חשוב על האופן בו בנות רואות את גופן.
שרה מק'לאלן,
פסיכולוגית באוניברסיטת מישיגן,
טבעה את המונח האהוב עלי כשמדברים על כל זה:
"צדק אינטימי":
הרעיון שלמין יש השלכות פוליטיות כמו-גם אישיות,
ממש כמו זהותו של מי שמדיח כלים בבית,
או מי שואב את השטיח.
וזה מעלה שאלות דומות בנוגע לאי-שוויון,
הבדלי הכנסה,
אלימות
ובריאות הגוף והנפש.
שאלת הצדק האינטימי תובעת מאיתנו לשקול
למי מגיע להשתתף בחווייה מסוימת?
למי מגיע ליהנות ממנה?
מי הנהנה העיקרי?
ואיך כל צד מגדיר "מספיק טוב"?
בכנות, לדעתי השאלות האלה קשות ולעתים טראומטיות
אפילו לנשים מבוגרות,
אבל כשאנו מדברים על נערות,
חזרתי כל הזמן לרעיון שהחווייה המינית המוקדמת שלהן
לא צריכה להיות משהו שהן "מתגברות עליה".
במחקר שלה,
מק'לאלן מצאה שצעירות מצויות בסבירות גבוהה מאשר צעירים
לראות בעונג של הצד השני את המדד לסיפוקן-הן.
הן אומרות דברים כמו,
"אם הוא מסופק מינית,
"גם אני מסופקת מינית."
גברים צעירים היו בסבירות גבוהה יותר למדוד את סיפוקם
לפי האורגזמה שלהם.
צעירות גם הגדירו אחרת מהו מין גרוע.
בסקר הגדול ביותר שנערך אי-פעם
על ההתנהגות המינית באמריקה,
הן דיווחו על כאבים במפגשיהן המיניים
ב-30% מהפעמים.
הן גם השתמשו במלים כמו "מדכא",
"משפיל",
"מבזה".
גברים צעירים בכלל לא השתמשו בלשון זאת.
אז כשצעירות מדווחות על רמות סיפוק מיני
זהות לאלו של גברים צעירים או גבוהות מהן --
ובמחקר הן אכן מדווחות כך --
זה עלול להטעות.
אם צעירה נכנסת למפגש מיני בתקווה שזה לא יכאיב,
כשהיא רוצה לחוש קירבה אל בן זוגה,
ומצפה שהוא זה שיחווה אורגזמה,
העמידה באמות המידה האלה תספק אותה.
ואין כל רע ברצון להרגיש קירבה לבן הזוג,
או לרצות שיהיה מאושר,
והאורגזמה אינה המדד היחיד של החוויה...
אבל "שזה לא יכאב" --
זהו רף נמוך מאד להגשמה המינית שלך.
אחרי שהקשבתי לכל זה וחשבתי על כך,
התחלתי להבין שביצענו מעין כריתת-דגדגן פסיכולוגית
בנערות האמריקניות.
החל מהילדות,
הוריהם של בנים צפויים יותר לנקוב בשמות כל איברי גופם,
והם לכל הפחות יאמרו, "זה הפיפי שלך."
הוריהן של בנות מדלגים מהטבור היישר לברכיים,
ומשאירים את כל המצב כאן חסר שם.
(צחוק)
אם רוצים שלא ידברו על משהו,
הכי טוב לא לנקוב בשמו.
ואז הילדים מגיעים לשיעורי החינוך המיני,
ולומדים שלבנים יש זיקפה ושפיכה,
ולבנות יש...
מחזורים והריון לא-רצוי.
והם רואים את השרטוט של מערכת הרבייה הנשית --
זאת שנראית כמו ראש של שור --
(צחוק)
ובין הרגליים זה תמיד צבוע באפור,
אז לעולם איננו אומרים "פות",
וברור שלעולם איננו אומרים "דגדגן".
שלא במפתיע,
פחות ממחצית הנערות בגילאי 14 עד 17
אוננו אי פעם.
ואז הן מגיעות לחוויית המין הזוגית,
ואנו משום-מה מצפים שהן תחשובנה שיחסי המין נועדו עבורן,
ושהן תוכלנה לבטא את צרכיהן, רצונותיהן, מידת הסכמתן.
זה לא מציאותי.
אבל מה תאמרו על זה:
ההשקעה של הנערות בעונג של הצד השני נותרת בעינה
ללא קשר למגדר של הצד השני.
אז במפגשים חד-מיניים,
פער האורגזמה נעלם.
ונשים צעירות מגיעות לשיא בשיעור זהה לגברים.
נערות לסביות ודו-מיניות אומרות לי
שהן חשו חירות לצאת מהתסריט --
חופשיות ליצור מפגש שמתאים להן.
נשים הומוסקסואליות קוראות גם תיגר
על הגדרת המשגל הראשון כשלב אובדן הבתולים.
לא בגלל שהמשגל איננו כזה עניין גדול,
אבל מן הראוי לתהות מדוע אנו רואים באקט המסוים הזה,
שרוב הנערות מקשרות עם אי-נוחות וכאב,
את קו הגבול של הבגרות המינית,
ורואים אותו כחשוב כל-כך
ומכונן כל-כך, הרבה יותר מכל דבר אחר.
ומן הראוי לשאול איך הוא תורם לנערות;
האם הוא מגן עליהן יותר מפני מחלות,
כפיה, בגידה, תקיפה?
האם הוא מעודד הדדיות ודאגה?
מה המשמעות לגבי האופן בו הן רואות אקטים מיניים אחרים?
האם זה מגדיל את שליטתן בחווייה והנאתן ממנה?
ומה זה אומר לגבי נערות הומוסקסואליות,
שיכולות לשכב עם מספר בנות זוג ללא משגל הטרוסקסואלי?
שאלתי נערה הומוסקסואלית שפגשתי,
"איך ידעת שאת כבר לא בתולה?"
היא אמרה שהיתה צריכה לחפש את זה ב"גוגל".
(צחוק)
ו"גוגל" לא היה בטוח מהי התשובה.
(צחוק)
בסופו של דבר היא החליטה שהיא כבר לא בתולה
אחרי האורגזמה הראשונה שלה עם בת-זוג,
ואני חשבתי --
"וואו!"
מה אם נדמיין ולו לרגע
שזאת ההגדרה?
שוב, לא משום שמשגל איננו עניין רציני --
כמובן שהוא כזה --
אבל זהו לא העניין הרציני היחיד,
ובמקום לראות במין מירוץ כדי להבקיע,
זה עוזר לנו להמשיג אותו מחדש כמאגר של חוויות
שכוללות חום, חיבה, עוררות,
תשוקה, מגע, אינטימיות.
ומן הראוי לשאול צעירים וצעירות:
מי באמת מנוסה יותר מבחינה מינית?
זאת שמתמזמזת עם בן או בת הזוג במשך שלוש שעות
ומתנסה במתח חושני ובתקשורת,
או זאת שמשתכרת במסיבה ומתחברת סתם עם מישהו
כדי להיפטר מה"בתולים" לפני הקולג'?
אבל הדרך היחידה שבה שינוי החשיבה הזה יכול לקרות
היא אם נשוחח יותר עם צעירים על מין --
אם ננרמל את השיחות האלה,
נשלב אותן בחיי היומיום,
נדבר על האקטים האינטימיים האלה בדרך שונה --
בדרך העיקרית בה השתנינו
מבחינת השיח שלנו על נשים במרחב הציבורי.
הרי לכם סקר שנערך בקרב 300 נערות אקראיות
באוניברסיטאות בהולנד ובארה"ב,
שתי אוניברסיטאות דומות,
והנערות דיברו על חוויית המין המוקדמת שלהן.
בנערות ההולנדיות היה מגולם כל מה שאנו טוענים
שאנו רוצים מהנערות שלנו.
היו להן פחות תוצאות שליליות,
כמו מחלות, הריון, חרטות --
יותר תוצאות חיוביות
כמו היכולת לנהל תקשורת עם בן הזוג,
שאותו, לדבריהן, הכירו היטב;
הן התכוננו לקראת החווייה באופן אחראי;
הן נהנו.
מה היה סודן?
הנערות ההולנדיות אמרו שרופאיהן, מוריהן והוריהן
שוחחו עימן בגילוי-לב,
כבר מגיל צעיר,
על מין, עונג וחשיבות האמון ההדדי.
זאת ועוד:
להורים אמריקנים לא היה בהכרח פחות נוח לדבר על מין,
אך אנו נוטים למסגר שיחות אלה
אך ורק במונחי סיכון וסכנה,
בעוד שההורים ההולנדיים מדברים על איזון בין אחריות והנאה.
מה אומר לכם,
כהורה בעצמי,
זה הלם בי,
כי ברור לי
שאילו לא התעמקתי במחקר הזה,
הייתי מדברת עם ילדתי על אמצעי מניעה,
על הגנה מפני מחלות,
על הסכמה, כי אני הורה מודרנית,
והייתי חושבת...
עבודה טובה.
עכשיו ברור לי שזה לא מספיק.
אני גם יודעת מה אני מאחלת לנערות שלנו.
אני רוצה שהן תראינה את המיניות כמקור להיכרות עצמית,
יצירתיות ותקשורת,
חרף הסיכונים שבו.
אני רוצה שהן תוכלנה להתענג על חושניות גופן
מבלי להיות מוקטנות אך ורק לכך.
אני רוצה שהן תוכלנה לבקש את מה שהן רוצות במיטה,
ולקבל את זה.
אני רוצה שהן תהיינה בטוחות מהריון לא-רצוי,
מחלות,
התאכזרות,
השפלה,
אלימות.
במידה ותותקפנה,
אני רוצה שתוכלנה לקבל עזרה בבית הספר,
אצל המעסיקים,
בבתי המשפט.
אלה המון דרישות,
אבל לא יותר מדי.
כהורים, מורים, תומכים ופעילים,
גידלנו דור של בנות שקולן נשמע,
שמצפות לשוויון-זכויות בבית,
בכיתה,
במקום העבודה.
עכשיו הגיעה העת לדרוש צדק אינטימי כזה
גם בחייהן הפרטיים.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)