A bolygó legmagasabb emberei közül származom,
mivel holland vagyok.
Nem mindig volt ez így.
Valójában az emberek az egész világon egyre magasabbak lettek.
Az elmúlt 150 évben
a fejlett országokban
átlagosan tíz centiméterrel lettünk magasabbak.
A tudósoknak sok elmélete van arról, vajon miért van ez,
de szinte mindegyikben szerepel a táplálkozás,
nevezetesen a tejtermék- és húsfogyasztás növekedése.
Az elmúlt 50 évben
a globális húsfogyasztás több mint négyszeresére nőtt,
71 millió tonnáról 310 millió tonnára.
Valami hasonló történik a tejjel és a tojással is.
Minden olyan társadalomban, ahol nőtt a jövedelem, nőtt a fehérjefogyasztás is.
És tudjuk, hogy egyre gazdagabbá válunk világszerte.
És ahogy a középosztály növekszik, úgy a világ népessége is,
2050-ig a mostani 7 milliárd emberről 9,7 milliárdra,
ami azt jelenti, hogy 2050-re
legalább 70%-kal több fehérjére lesz szükségünk,
mint ami ma elérhető az emberiség számára.
Az ENSZ legújabb előrejelzése azt mutatja,
hogy a század végére a népességszám 11 milliárd lesz,
ami azt jelenti, hogy sokkal több fehérjére lesz szükségünk.
Ez a kihívás döbbenetes –
olyannyira, hogy a közelmúltban egy csapat
az Anglia Ruskin Globális Fenntarthatósági Intézetnél azt állította,
ha nem változtatunk globális politikánkon
és élelmiszer-előállítási rendszereinken,
társadalmaink összeomolhatnak a következő 30 évben.
Jelenleg óceánjaink szolgálnak az állati fehérje fő forrásául.
Több mint 2,6 milliárd ember függ ettől minden egyes nap.
Ugyanakkor
globális halászatunk 2,5-szer nagyobb,
mint amit óceánjaink fenntarthatóan képesek támogatni.
Ez azt jelenti, hogy sokkal több halat fogunk ki az óceánból,
mint amit az óceánok maguktól pótolni tudnak.
A Természetvédelmi Világalap közelmúltbéli jelentése szerint az elmúlt 40 évben
a tengeri élet világszerte a felére csökkent,
és egy újabb jelentés szerint legnagyobb ragadozó fajaink –
mint például a kardhal és a kékúszójú tonhal –
több mint 90%-a tűnt el az 1950-es évek óta.
Nagyon sok nagyszerű, fenntartható halászati ​​kezdeményezés van a világon,
egyre jobb gyakorlati és irányítási módszereket dolgoznak ki,
de végül is mindegyik kezdeményezés
a jelenlegi halászat szinten tartását szolgálja.
Még a legjobban irányított halászatokkal sem valószínű,
hogy sokkal többet tudunk majd kifogni az óceánból, mint manapság.
Abba kell hagynunk óceánjaink ilyen módon történő kifosztását.
Enyhítenünk kell a rájuk nehezedő nyomást.
Azon a ponton vagyunk,
amikor a nagyobb mennyiségre való törekvés
teljes összeomlást idézhet elő.
Jelenlegi rendszereink nem lesznek képesek ellátni a növekvő globális népességet.
Mit tehetünk?
Milyen lesz a világ mindössze 35 röpke év múlva,
amikor 2,7 milliárddal többen osztozunk majd ugyanazon a forrásokon?
Mindannyian vegánokká válhatunk.
Nagyszerű ötletnek hangzik, de valószerűtlen,
és kivitelezhetetlen nehézségekbe ütközik
az egész világon elterjeszteni.
Az emberek fogyasztanak állati fehérjét, akár tetszik nekünk, akár nem.
Ha nem változtatunk a módszereinken,
és ugyanígy folytatjuk tovább,
nem tudunk majd megfelelni az igényeknek.
Az Egészségügyi Világszervezet nemrég arról számolt be,
hogy 800 millió ember szenved alultápláltság és élelmiszerhiány miatt,
aminek ugyanez az oka: a növekvő globális népesség,
és a hozzáférés csökkenése az olyan erőforrásokhoz,
mint a víz, az energia és a föld.
Nem nehéz elképzelni
a világ forrongását, a lázadásokat és a növekvő éhínséget.
Az emberek éhesek,
és a természeti erőforrások veszélyesen leapadtak.
Így számos okunk van megváltoztatni
globális élelmiszer-előállítási rendszereinket.
Jobban kell teljesítenünk,
és van is egy megoldás.
Ez a megoldás az akvakultúrában rejlik – abban, hogy halakat, növényeket,
pl. hínárt, kagylókat és rákféléket tenyésszünk.
Ahogy a nagy óceánjáró, Jacques Cousteau mondta:
"El kell kezdenünk vadászok helyett gazdálkodóként használni az óceánt,
erről szól a civilizáció – hogy vadászat helyett gazdálkodunk".
A hal az utolsó étel, amelyre vadászunk.
És miért hallunk folyton olyan mondatokat, hogy:
"Az élet túl rövid ahhoz, hogy tenyésztett halat együnk",
vagy: "Természetesen vadon fogott!",
a halakról, amikről szinte semmit sem tudunk?
Nem tudjuk, mit evett élete során,
és nem tudjuk, milyen szennyeződés érte.
És ha egy nagy ragadozó fajba tartozik,
tegnap talán Fukushima partja mentén úszott.
Nem tudjuk.
Nagyon kevés ember veszi észre,
hogy a halászat nyomon követhetősége
soha nem haladja meg a vadászét, aki leterítette a vadállatot.
De álljunk meg egy pillanatra,
és beszéljünk arról, miért a hal a legjobb táplálékforrás!
Egészséges, segít a szívbetegségek megelőzésében,
kulcsfontosságú aminosavakkal és zsírsavakkal,
pl. Omega-3-mal lát el bennünket,
ami nagyon megkülönbözteti bármilyen más típusú hústól.
És amellett, hogy egészséges,
sokkal izgalmasabb és változatosabb is.
Gondoljanak bele! Az állattenyésztés többnyire meglehetősen monoton.
A marha az marha, a birka az birka, a sertés az sertés,
és a baromfi – pulyka, kacsa, csirke – összesen nagyjából ennyi.
Ezzel szemben jelenleg 500 fajta halat tenyésztünk.
Nem mintha a nyugati szupermarketek szerepeltetnék mindezt a polcaikon,
de ez most mellékes.
Nagyon egészségesen tudjuk tenyészteni a halakat,
ami jó nekünk, jó a bolygónak és jó a halaknak is.
Tudom, úgy tűnik, a halak megszállottja vagyok.
(Nevetés)
Hadd magyarázzam meg:
Feleségemmel, Amy Novograntz-cal, aki nagyszerű munkatársam is,
néhány éve bekapcsolódtam az akvakultúrába.
Sylvia Earle inspirált bennünket,
aki 2009-ben TED-díjat nyert.
Az első Mission Blue-n találkoztunk a Galápagos-szigeteken.
Amy TED-díj igazgatóként volt ott,
én holland vállalkozóként és érdeklődő polgárként,
a búvárkodás szerelmeseként, szenvedéllyel az óceánok iránt.
A Mission Blue tényleg megváltoztatta az életünket.
Egymásba szerettünk,
összeházasodtunk,
és lelkesen jöttünk el, arra gondolva,
hogy valóban akarunk valamit tenni az óceán védelmében –
valamit, ami tartós,
ami valódi változást hozhat,
és valami olyasmit, amit együtt tehetnénk.
A legkevésbé sem számítottunk arra, hogy ez a haltenyésztéshez vezet minket.
De néhány hónappal később partra szálltunk,
és egy találkozóra mentünk a Conservation Internationalhoz,
ahol a WorldFish főigazgatója az akvakultúráról beszélt,
egy környezetvédőkkel teli termet arra kérve, hogy ne forduljanak el tőle,
vegyék észre, mi folyik itt,
és valóban vegyenek részt benne,
mert az akvakultúrának megvan az a lehetősége,
hogy azzá váljon, amire óceánjainknak és az embereknek szükségük van.
Megdöbbentünk, amikor a statisztikákat hallottuk,
hogy nem tudtunk többet idáig erről az iparról,
és lelkesedéssel töltött el minket, hogy esélyünk lehet segíteni.
A statisztikáról beszélve –
A napjainkban világszerte fogyasztott halmennyiség tömege –
a halászott és a tenyésztett együttesen –
kétszerese a Földön tavaly előállított marhahúsénak.
Az összes halászhajó,
kicsi és nagy, szerte a világon,
emberi fogyasztásra összesen
mintegy 65 millió tonnát halászott a tenger gyümölcseiből.
Az akvakultúra idén először a történelem során
valójában többet termel, mint amit vadon fogunk.
De most jön a lényeg:
A kereslet növekedni fog.
A következő 35 évben
szükségünk lesz még 85 millió tonnára a kereslet kielégítésére,
ami majdnem másfélszerese annak,
mint amit kifogunk az óceánjainkból.
Óriási szám.
Nyugodtan feltételezhetjük, ezt nem fogja csak úgy adni az óceán.
A gazdálkodásból kell származnia.
Beszéljünk a gazdálkodásról.
A gazdálkodáshoz erőforrásokra van szükség.
Ahogy az embernek is táplálék kell, hogy éljen és növekedjen,
úgy az állatnak is.
Egy szarvasmarhának 3,5-4 kg takarmányt
és majdnem 8000 liter vizet kell elfogyasztania ahhoz,
hogy egy kiló hús keletkezzen.
A szakértők egyetértenek abban,
hogy lehetetlen minden embert szarvasmarhával ellátni.
Egyszerűen nincs elég takarmányunk és vizünk.
Az esőerdők kivágását sem folytathatjuk ebből a célból.
A Föld édesvízkészlete pedig igen szűkös.
Valami hatékonyabbra van szükségünk ahhoz,
hogy az emberiség életben maradjon ezen a bolygón.
Most pedig hasonlítsuk össze ezt a haltenyésztéssel!
1 kg halat már 1 kg takarmánnyal is tenyészthetünk,
fajtától függően akár kevesebbel is.
Vajon miért?
Nos, először is, mivel a halak úsznak.
Nem kell egész nap állniuk és ellenállniuk a gravitációnak, mint nekünk.
Továbbá a legtöbb hal hidegvérű –
nem kell melegen tartaniuk magukat.
Halborzongató!
(Nevetés)
Nagyon kevés vízre van szükségük,
ami meglepő,
de ahogy mi mondjuk:
benne úszik, de alig iszik.
A hal az emberiség számára elérhető leginkább erőforrás-kímélő állati fehérje,
a rovarok mellett.
Mennyit tanultunk azóta!
Például hogy a 65 millió tonnán felül,
amit évente emberi fogyasztásra halásznak,
további 30 millió tonnát fognak ki állati eledelnek,
többnyire szardíniát és szardellát az akvakultúra-ipar számára,
amit haleledellé és halolajjá dolgoznak fel.
Ez őrültség!
A halászatok 65%-át világszerte rosszul vezetik.
Korunk leginkább égető kérdései kapcsolódnak ehhez.
Ez tönkreteszi óceánjainkat.
Az elképzelhető legrosszabb rabszolgaság kapcsolódik hozzá.
Nemrégiben egy cikk jelent meg Stanfordról,
mondván, hogy ha a világ akvakultúra-iparának 50%-a
abbahagyná a halliszt használatát,
megmentenénk óceánjainkat.
Gondolkodjunk el ezen egy percig!
Tudjuk, hogy az óceánok számos egyéb problémával küzdenek –
szennyezettek, savasodnak,
tönkremennek a korallzátonyok, stb.
De ez kihangsúlyozza halászataink hatását,
és kiemeli, mennyire függ egymástól minden.
Halászat, akvakultúra, erdőirtás,
éghajlatváltozás, élelmiszerbiztonság stb.
Az egyéb módszerek keresése során
az ipar hatalmas léptékben tért vissza
a növényi alapú haletetésre – például szójával,
az ipari csirkehulladékra,
a vérlisztre a vágóhidakról
stb.
És értjük, miért ezeket a választják,
de nem ez a megfelelő megközelítés.
Nem tartható fenn,
nem egészséges.
Láttak már csirkét az óceán alján?
Természetesen nem.
Ha a lazacot kizárólag szójával etetik,
szó szerint felrobban.
A lazac húsevő,
nem képes a szója megemésztésére.
A haltenyésztés az emberiség számára elérhető,
messze a legjobb állattenyésztés, .
de igen rossz híre volt.
Túl sok vegyszert használtak,
vírusokat és betegségeket vittek át a vadon élő populációkra,
rombolták és szennyezték az ökoszisztémát,
az elszabadult tenyésztett halak vadon élőkkel szaporodtak,
megváltoztatták a teljes genetikai készletet,
és természetesen, ahogy már említettem,
környezetkárosító összetételű takarmányt használtak.
Milyen nagyszerű napok voltak,
amikor élvezhettük a tányérunkon lévő ételt,
bármi is volt az!
De vége a boldog tudatlanság korának.
Ezen már nem változtathatunk.
Ez nem vicc.
Valóban átlátható, megbízható élelmiszer-előállításra van szükségünk,
ami egészséges táplálékot biztosít számunkra.
De jó hír,
hogy a fejlesztés és kutatás évtizedei
sok új technológiát és ismeretet hoztak,
lehetővé téve, hogy sokkal jobban csináljuk.
Most már tenyészthetünk halakat e problémák nélkül.
A mezőgazdaságra gondolok a zöld forradalom előtt –
az akvakultúra a kék forradalomban van.
Az új technológiák azt jelentik,
hogy teljesen természetes haleledelt tudunk előállítani, minimális lábnyommal,
amely mikrobákból, rovarokból, hínárból és mikroalgából áll.
Egészséges az emberek számára,
egészséges a halaknak,
egészséges a bolygónak.
A mikrobák például tökéletes alternatívák lehetnek
kiváló halételek előállításához –
a megfelelő nagyságrendben.
A rovarok –
nos, először is tökéletes újrahasznosítás,
mert élelmiszerhulladékon tenyésznek,
de másodszor,
gondoljanak a légyhorgászatra,
és rögtön megértik, mennyire logikus haleledelként használni őket.
Ehhez nincs szükség nagy földterületekre
és esőerdők kivágására.
Továbbá a mikrobák és a rovarok valójában nettó víztermelők.
Ez a forradalom máris zajlik, miközben beszélünk róla,
csak fokoznunk kell.
Sokkal több fajt tudunk tenyészteni, mint valaha,
ellenőrzött, természetes körülmények között, boldog halakat nevelve.
Elképzelek pl. egy zárt rendszert,
amely hatékonyabb, mint a rovartenyésztés,
ahol egészséges, boldog, ízletes halakat tenyészthetünk
kevés vagy semennyi szennyvízzel,
alig valamennyi energiával és vízzel,
és minimális lábnyomú természetes eledellel.
Vagy egy olyan rendszert,
ahol akár tíz fajt is nevelhetünk egymás közelében,
a természetet utánozva.
Nagyon kevés eledel szükséges,
elenyésző lábnyommal.
Gondolok itt például halak szennyvízéből növekvő hínárra.
Nagyszerű technológiák bukkannak fel az egész világon.
Az alternatíváktól a betegségek leküzdéséig –
így már nincs szükség antibiotikumokra és vegyszerekre,
az automatizált adagolókig, amik érzékelik, ha a halak éhesek –
így haleledelt takaríthatunk meg, és kevesebb a szennyeződés.
Szoftverrendszerek, amelyek adatokat gyűjtenek a gazdaságokról,
hogy javíthassunk a gazdálkodási gyakorlatokon.
Igazán jó dolgok történnek az egész világon.
Félreértés ne essék – mindez lehetséges,
és versenyképes a gazdák mostani költségvetésével.
A jövőben nem lesz mentség senki számára, aki nem a helyes módon cselekszik.
Valakinek össze kell kötnie a pontokat,
és erőteljes lökést kell adnia ezeknek a fejlesztéseknek.
Ezen dolgoztunk az elmúlt években,
és ezen szükséges együtt munkálkodnunk –
alapjaitól újragondolva mindent,
holisztikus megközelítéssel,
fontossági sorrend szerint kapcsolva össze mindezt világszerte,
nagyszerű vállalkozókkal együttműködve,
akik hajlandóak osztozni egy közös elképzelésben.
Most van itt az ideje, hogy megváltoztassuk ezt az iparágat,
és fenntartható irányba tereljük.
Ez az iparág még fiatal,
növekedésének nagy része még előtte áll.
Nagy feladat, de nem akkora, mint gondolnák.
Lehetséges.
Tehát kell le kell vennünk a terhet az óceánról.
Egészségesen szeretnénk táplálkozni.
És ha állatot eszünk, olyan legyen,
amely boldog és egészséges életet élt.
Olyan ételre van szükségünk, amiben megbízhatunk,
hogy hosszú életet élhessünk.
Ez nem csupán a San Franciscó-i vagy észak-európai emberekről szól,
hanem mindannyiunkról.
Még a legszegényebb országokban is,
ez nem csak a pénzről szól.
Az emberek valami frisset és egészségest szeretnének,
amiben bízhatnak,
olyasmi helyett, ami messziről jön, és amiről nem tudnak semmit.
Mindannyian egyformák vagyunk.
Eljön a nap,
mikor az emberek követelik majd,
hogy tenyésztett hal legyen a tányéron,
amit megfelelően és egészségesen tenyésztettek –
és nem érik be kevesebbel.
Önök is segíthetnek ennek felgyorsításában.
Tegyenek fel kérdéseket, tengeri ételek rendelésekor.
Honnan van ez a hal? Hol tenyésztették? Mivel etették?
Az információnak, hogy honnan származik a hal, és hogyan tenyésztették,
sokkal könnyebben elérhetővé kell válnia.
A fogyasztóknak nyomást kell gyakorolniuk az akvakultúra-ágazatra,
hogy az megfelelően járjon el.
Tehát minden alkalommal, amikor rendelnek,
érdeklődjenek a részletek felől,
és mutassák meg, hogy igazán érdekli önöket,
mit is esznek, mit kaptak.
Végül majd ők is odafigyelnek.
Ez mindannyiunk hasznára válik.
Köszönöm.
(Taps)