אז אני שייך לעם הכי גבוה בעולם --
ההולנדים.
זה לא תמיד היה כך.
למעשה, בכל רחבי העולם, אנשים נעשו גבוהים יותר.
ב-150 השנים האחרונות,
במדינות מתפתחות,
בממוצע, גבהנו ב-10 סנטימטר.
ולמדענים יש הרבה תאוריות המסבירות למה זה קורה,
אבל כמעט כולן קשורות לתזונה,
או ליתר דיוק לעליה בצריכת בשר ומוצרי חלב.
ב-50 השנים האחרונות,
צריכת הבשר הגלובלית גדלה פי יותר מ-4,
מ-71 מליון טון ל-310 מליון טון.
נתונים דומים קיימים עבור מוצרי חלב וביצים.
בכל חברה בה ההכנסה עלתה, עלתה גם צריכת החלבונים.
ואנחנו יודעים שגלובלית, אנחנו נעשים עשירים יותר.
וכמו שמעמד הביניים נמצא במגמת עלייה כך גם האוכלוסיה הגלובלית,
מ-7 מיליארד אנשים כיום ל-9.7 מיליארד עד 2050,
מה שאומר שעד 2050,
אנחנו נצטרך לפחות 70% יותר חלבון
ממה שזמין לאנושות כיום.
והתחזיות האחרונות של האו"ם מעריכות שמניין האוכלוסיה,
עד סוף המאה, יעמוד על 11 מיליארד,
מה שאומר שנצטרך הרבה יותר חלבון.
זהו אתגר עצום --
עצום כל כך, שלאחרונה,
צוות ממכון אנגליה ראסקין לקיימות גלובלית הציע,
שאם לא נשנה את המדיניות הגלובלית שלנו
ואת שיטות יצור המזון שלנו,
יתכן והחברה שלנו תקרוס ב-30 השנים הבאות.
כרגע, האוקיינוסים הם המקור העיקרי שלנו לחלבון מהחי.
יותר מ-2.6 מיליארד אנשים תלויים באוקיינוסים בכל יום נתון.
ובמקביל,
צריכת הדגים הגלובלית שלנו גדולה פי 2.5
ממה שהאוקיינוסים יכולים להניב באופן בר קיום.
מה שאומר שאנשים לוקחים הרבה יותר דגים מהאוקיינוסים
ממה שהאוקיינוסים מסוגלים לחדש באופן טבעי.
הקרן העולמית לשימור חיות הבר פרסמה לאחרונה דו"ח שמראה,
שרק ב-40 שנים האחרונות, תוחלת החיים של היצורים הימיים קוצצה פי 2.
ודו"ח עדכני נוסף מציע, שלגבי הזנים הטורפים הגדולים ביותר שאנו צורכים,
כמו דג החרב והטונה כחולת הסנפיר,
יותר מ-90% נעלמו מאז שנות ה-50.
ויש הרבה יוזמות דייג מצויינות ברחבי העולם שהן ברות קיום,
ושחותרות לניהול יותר נכון ואחראי של חוות דייג.
אבל בסופו של דבר,
כל היוזמות האלו שואפות לשמירה על רמת צריכת הדגה הקיימת.
וזה לא סביר,
אפילו עם חוות דייג המנוהלות ללא דופי,
שנהיה מסוגלים לקחת מהאוקיינוסים,
יותר משאנו לוקחים כיום.
אנחנו חייבים להפסיק לבזוז את האוקיינוסים שלנו,
אנחנו צריכים להקל עליהם את הלחץ.
ואנחנו בשלב,
בו אם נדחוף יתר על המידה לעוד תוצרת,
יתכן ונעמוד בפני קריסה טוטאלית.
השיטות הקיימות כיום, לא יוכלו להאכיל אוכלוסיה גלובלית גדלה.
אז איך אנחנו מתקנים את זה?
איך העולם יראה תוך זמן קצר של 35 שנה
עם תוספת של 2.7 מיליארד איש החולקים את אותם משאבים?
נוכל כולנו להפוך לטבעונים.
נשמע כמו רעיון טוב,
אבל לא מציאותי
וקשה עד בלתי אפשרי לאכיפה באופן גלובלי.
אנשים אוכלים חלבון מן החי אם נרצה או לא נרצה.
ונניח שנכשל בלשנות את דרכנו
ונמשיך במסלול הנוכחי,
ולא נצליח לתת מענה לביקוש הגובר.
ארגון הבריאות העולמי דיווח לאחרונה
ש-800 מליון אנשים סובלים מתת תזונה ומחסור במזון,
בשל אותו גידול אוכלוסיה גלובלי
ובשל המחסור במשאבים כמו מים, אנרגיה ואדמה.
לא קשה לדמיין
עולם של חוסר יציבות גלובלי, מהומות ותת-תזונה גוברת.
אנשים רעבים,
וכמות משאבי הטבע מתקרבת לקו האדום.
בשל כל כך הרבה סיבות,
אנחנו צריכים לשנות את שיטות יצור המזון ברחבי העולם.
אנחנו חייבים להשתפר.
ויש פיתרון.
והפתרון הזה נמצא בחקלאות ימית --
חקלאות של דגים, אצות ים, רכיכות וסרטנים.
כמו שגיבור האוקיינוסים הגדול ז'אק קוסטו אמר פעם,
"חייבים להתחיל להפיק תועלת מהאוקיינוסים כחקלאים במקום כציידים.
זה מה שציביליזציות עושות -- חקלאות במקום צייד."
דגים הם המזון האחרון שאנחנו צדים.
ולמה תמיד שומעים ביטויים כמו,
"החיים קצרים מדי לחקלאות דגים",
או, "תפס פראי, כמובן!"
על דגים שאין לנו עליהם כל מידע?
אנחנו לא יודעים מה אכל הדג במהלך חייו,
ואנחנו לא יודעים באיזה זוהמה הוא שחה.
ואם מדובר בזן טורף גדול,
אולי הוא עבר אתמול דרך חופה של פוקושימה.
אנחנו לא יודעים.
מעט מאוד אנשים מבינים
שבדייג, לא ניתן לעקוב מאין באה הדגה, מידע זה נשאר עם הצייד
שלכד את חיית הפרא.
אבל בואו נעצור לרגע,
ונדבר על למה דגים הם מקור האוכל הטוב יותר.
הם בריאים,
הם מונעים מחלות לב,
הם מספקים חומצות אמינו חיוניות
וחומצות שומן חיוניות כמו אומגה 3,
בשונה מכמעט כל סוג אחד של בשר.
וחוץ מלהיות בריאים,
אכילת דגים היא הרבה יותר מרגשת ומגוונת.
חשבו על זה -- רוב חקלאות החיות היא די מונוטונית.
פרה היא פרה, כבשה היא כבשה, חזיר הוא חזיר,
ומן העוף -- תרנגול הודו, ברווז, תרנגולת-- בזה זה מסתכם.
ולעומת זאת, ישנם 500 זנים של דגים שמגודלים כיום בחוות.
לא שזה משתקף במה שרואים על המדפים של רשתות הסופרמרקט המערביות,
אבל זוהי לא הנקודה.
וניתן לגדל דגים בחוות בדרך מאוד בריאה
שטובה בשבילנו, טובה לכדור הארץ וטובה לדגים.
אני יודע שאני נשמע אובססיבי לדגים --
(צחוק)
תנו לי להסביר:
יחד עם אישתי ושותפתי המבריקה, איימי נובוגראנץ, נעשנו מעורבים
בתחום החקלאות הימית לפני מספר שנים.
קיבלנו השראה מסילביה ארל,
שזכתה בפרס TED ב-2009.
למעשה נפגשנו במישן בלו וואן בגלאפגוס.
איימי היתה שם כמנהלת ארוע פרס TED;
אני, יזם מהולנד ואזרח מודאג,
אוהב לצלול, בעל תשוקה לאוקיינוסים.
מישן בלו באמת שינתה את חיינו.
התאהבנו,
התחתנו,
ויצאנו משם עם השראה גדולה,
במחשבה שאנחנו באמת רוצים לעשות משהו בנוגע לשימור האוקיינוסים --
משהו עם השפעה ארוכת תווך,
שיוכל לספק שינוי אמיתי,
ומשהו שנוכל לעשות יחד.
לא ממש ציפינו שזה יוביל אותנו לחקלאות ימית.
אבל כמה חודשים מאוחר יותר ירדנו מהאונייה,
הגענו לפגישה בקונברסיישן אינטרנשיונל,
שם המנהל הבכיר של וורלדפיש דיבר על חקלאות ימית,
וביקש מחדר מלא פעילים לאיכות הסביבה להפסיק להתעלם מזה,
להבין מה קורה,
ולהתחיל להיות מעורבים,
בגלל שלחקלאות הימית יש את הפוטנציאל
להיות בדיוק הדבר שהאוקיינוסים והציבור צריכים.
כששמענו את הסטטיסטיקות, הודהמנו,
כמה מעט ידענו על התעשיה הזו עד לאותו רגע
והתרגשנו בנוגע להזדמנות לעזור לשנות את המצב לטובה.
ואם לדבר על סטטיסטיקות --
כיום, כמות הדגים שנצרכת גלובלית,
גם תפס פראי וגם דגים מחוות,
היא כפול שתיים במשקלה מכמות בשר הבקר
שיוצר בעולם בשנה שעברה.
כל סירות הדייג בעולם,
גדולות או קטנות,
יחד מייצרות בערך 65 מליון טון תפס פראי של מאכלי ים
לצריכה אנושית.
חקלאות ימית השנה,
בפעם הראשונה בהסטוריה,
הניבה יותר תוצרת מזו שהופקה מתפס פראי.
אבל עכשיו,
הדרישה עומדת לגדול.
ב-35 השנים הבאות,
אנחנו נצטרך 85 מליון טונות נוספים כדי לתת מענה לביקוש.
שזה פי אחד וחצי כמעט,
ממה שאנחנו מפיקים גלובלית מהאוקיינוסים שלנו.
מספר עצום.
ניתן להסיק לבטח שכמות זו לא תגיע מהאוקיינוסים.
היא צריכה להגיע מחקלאות.
ואם לדבר על חקלאות --
בשביל חקלאות צריך משאבים.
כמו שאנשים צריכים לאכול כדי לגדול ולהשאר בחיים,
כך גם חיות.
פרה צריכה לאכול ארבעה עד חמישה ק״ג של מספוא
ולשתות כמעט 8,000 ליטר של מים
כדי להפיק רק חצי ק״ג של בשר.
מומחים מסכימים שזה בלתי אפשרי
לגדל פרות לכל תושב על הפלנטה.
פשוט אין לנו מספיק מספוא או מים.
ואי אפשר להמשיך לכרות יערות גשם בשביל זה.
ומים מתוקים -- לכדור הארץ יש מלאי מאוד מוגבל.
אנחנו צריכים משהו יותר יעיל
כדי להחזיק את האנושות על כדור הארץ בחיים.
ועכשיו בואו נשווה זאת לחקלאות דגים.
ניתן לגדל חצי ק״ג של דגים עם רק חצי ק״ג של מזון,
ותלוי בזן, אפילו פחות מזה.
ולמה זה?
ובכן, זה בגלל שדגים, ראשית, צפים.
הם לא צריכים לעמוד כל היום ולהתנגד לכח הכבידה כמו שאנחנו עושים.
ורוב הדגים הם בעלי דם קר --
הם לא צריכים לחמם את עצמם.
דגים מתקררים (=מסתלבטים)
(צחוק)
והם צריכים מעט מאוד מים,
שזה נוגד כל הגיון,
אבל כמו שאומרים,
הם שוחים במים אבל כמעט ולא שותים אותם.
דגים הם חלבון החי הזמין לאנושות, הדורש הכי פחות משאבים,
חוץ מחרקים.
מה עוד למדנו מאז.
לדוגמה, שמעבר ל-65 מליון הטונות שנתפשים שנתית
לצריכה אנושית,
יש 30 מליון טון נוספים שנתפשים להאכלת חיות,
לרוב סרדינים ואנשובי לתעשיית החקלאות הימית
שהופכים לארוחות דגים ושמן דגים.
זה מטורף.
65% מחוות הדייג האלו, ברחבי העולם, מנוהלות באופן גרוע.
כמה מהבעיות הכי נוראיות של זמננו קשורות בזה.
כדוגמת הרס האוקיינוסים,
בעיות העבדות הכי קשות שניתן לדמיין קשורות בזה.
לאחרונה, סטנפורד פרסמו מאמר
שאמר שאם 50% מתעשיית החקלאות הימית,
יפסיקו להשתמש בארוחות דגים,
האוקיינוסים שלנו ינצלו.
עכשיו חשבו על זה לרגע.
אנחנו יודעים שלאוקיינוסים יש הרבה יותר בעיות --
יש זיהום, רמת חומציות גוברת,
הרס שוניות אלמוגים וכן הלאה.
אבל בכל אלה בולטת ההשפעה של חוות הדגים,
וברור כמה הכל קשור אחד בשני.
חוות דגים, חקלאות ימית, בירוא יערות,
שינויי אקלים, אבטחת מקורות מזון וכן הלאה.
בחיפוש אחר אלטרנטיבות,
התעשייה, בקנה מידה מסיבי,
פנתה לאלטרנטיבות המבוססות על צמחים כמו סוייה,
לשאריות עוף תעשייתיות,
לארוחות דם מבתי מטבחיים
וכן הלאה.
ואנחנו מבינים מאיפה הבחירות האלו מגיעות,
אבל זוהי לא הגישה הנכונה.
זה לא בר-קיום.
זה לא בריא.
האם אי פעם ראיתם תרנגולת בתחתית האוקיינוס?
כמובן שלא.
אם אתם מאכילים סלמון בסויה ולא בשום דבר אחר,
הוא מתפוצץ, במלוא מובן המילה.
סלמון הוא טורף,
אין לו דרך לעכל סויה.
חקלאות דגים היא חקלאות החיות
הטובה ביותר שזמינה לאנושות.
אבל היה לה מוניטין ממש גרוע.
היה שימוש מסיבי בכימיכלים,
היו וירוסים ומחלות שהועברו לחיות בר,
היה הרס מערכות אקולוגיות וזיהום,
דגי חוות שברחו והתרבו עם דגי הבר
ושינו את הפרופיל הגנטי,
ואז כמובן, כמו שבדיוק הזכרתי,
מרכיבי מזון שאינם ברי קיום.
כמה מבורכים היו הימים
כשיכולנו להנות מאוכל שהיה על צלחתנו,
מה שזה לא היה.
ברגע שיודעים, יודעים.
אי אפשר לחזור אחורה.
זה לא כיף.
אנחנו באמת צריכים מערכת מזון ללא סודות, בה אנחנו יכולים לבטוח,
שמייצרת מזון בריא.
אבל החדשות הטובות הן
שעשורים של פיתוח ומחקר
הובילו להרבה טכנולוגיות וידע חדשים
שמאפשרים לנו לעשות זאת טוב יותר.
אנחנו יכולים עכשיו לגדל דגים בלי כל הבעיות האלו.
אני חושב על חקלאות ימית לפני המהפכה הירוקה --
אנחנו כיום עם חקלאות ימית בעידן המהפכה הכחולה.
משמעותן של טכנולוגיות חדשות
היא שאנחנו יכולים עכשיו לייצר מזון טבעי לגמרי,
עם דריסת רגל מינימלית,
שמכיל מיקרובים, חרקים, עשבי ים ומיקרו אצות.
בריא לאנשים,
בריא לדגים,
בריא לפלנטה.
מיקרובים, לדוגמה,
יכולים להיות אלטרנטיבה מושלמת לאוכל דגים באיכות גבוהה --
בקנה מידה.
חרקים הם --
ובכן, ראשית, פתרון המיחזור המושלם,
מפני שהם ניזונים משאריות מזון;
אבל שנית,
חשבו על דייג-זבובים,
ותבינו כמה זה הגיוני להשתמש בחרקים כמזון לדגים.
לא צריך שטחי אדמה גדולים בשבילם
ולא צריך לחטוב יערות גשם בשבילם.
ומיקרובים וחרקים הם למעשה יצרני מים.
המהפכה הזו מתנהלת בזמן שאנחנו מדברים,
היא פשוט צריכה קנה מידה גדול.
אנחנו יכולים לגדל עכשיו בחוות הרבה יותר זנים מאי פעם בעבר
בתנאים מבוקרים, טבעיים שמובילים לדגים שמחים.
אני מדמיין, לדוגמה,
מערכת סגורה שמתנהלת ביעילות רבה יותר מחוואות חרקים,
שם ניתן לייצר דגים בריאים, שמחים וטעימים
עם השפעה זעומה,
כמעט ללא אנרגיה וכמעט ללא מים
ואוכל טבעי עם דריסת רגל מינימלית.
או מערכת בה מגדלים עד עשרה זנים אחד ליד השני --
אך בנפרד,
בה מחקים את הטבע.
צריך מעט מאוד אוכל,
מעט מאוד טביעת רגל אקולוגית.
אני חושב על גידול אצות לצד הדגים, לדוגמה.
יש טכנולוגיות מעולות שצצות בכל רחבי העולם,
מאלטרנטיבות למלחמה במחלות,
כך שלא נצטרך אנטיביוטיקות וכימיקלים יותר,
ועד למזינים אוטומטיים שמרגישים מתי הדגים רעבים,
כך שנוכל לחסוך באוכל וליצור פחות זיהום.
מערכות תוכנה שאוספות מידע ברחבי החוות,
כדי שניתן יהיה לשפר את התנהלות החוות.
יש באמת דברים מגניבים שמתרחשים בכל רחבי הגלובוס.
ואל תטעו -- כל הדברים האלה אפשריים
בעלות תחרותית בהשוואה למה שחוואים מוציאים היום.
מחר, לאף אחד לא יהיו תרוצים לא לעשות את הדבר הנכון.
אז מישהו צריך לחבר את הנקודות
ולתת לפיתוחים האלה בעיטה גדולה בתחת.
ועל זה עבדנו בשנים האחרונות,
ועל זה אנחנו צריכים לעבוד יחד --
לחשוב מחדש על הכל מהבסיס,
עם מבט הוליסטי על שרשרת הערכים,
וחיבור כל הנקודות יחד, בכל רחבי העולם,
במקביל ליזמים מעולים,
שמוכנים לקחת חלק בחזון משותף.
עכשיו זה הזמן ליצור שינוי בתעשיה הזו
ולדחוף אותה למצב בר קיום.
התעשייה הזו עדיין צעירה,
יש לה עוד הרבה מקום לגדילה ופיתוח.
זוהי משימה גדולה, אבל לא בלתי מושגת כמו שאתם אולי חושבים.
זה אפשרי.
אנחנו צריכים להפסיק להפעיל לחץ על האוקיינוסים.
אנחנו רוצים לאכול אוכל טוב ובריא.
ואם אנחנו אוכלים חיה, היא צריכה להיות כזו
שהיו לה חיים שמחים ובריאים.
אנחנו זקוקים לארוחות שניתן לבטוח בהן,
ולחיות חיים ארוכים.
וזה לא רק לאנשים בסן פרנסיסקו או צפון אירופה --
זה בשביל כולנו.
אפילו במדינות העניות ביותר,
זה לא רק קשור לכסף.
אנשים מעדיפים משהו טרי ובריא שהם יכולים לבטוח בו,
על פני משהו שהגיע מרחוק ושהם לא יודעים עליו דבר.
כולנו אותו הדבר.
יבוא היום
בו אנשים יבינו -- וידרשו -- דגים מחוות על צלחתם
שגודלו היטב ושגודלו בריא --
ויסרבו להתפשר.
אתם יכולים לעזור להאיץ את התהליך.
תשאלו שאלות כשאתם מזמינים מאכלי ים.
מאיפה הדג שלי מגיע?
מי גידל אותו,
ומה הוא אכל?
מידע בנוגע למקום ממנו הדג שלכם הגיע ואיך הוא גודל,
צריך להיות הרבה יותר זמין.
וצרכנים צריכים להפעיל יותר לחץ על תעשיית החקלאות הימית,
כדי לעשות את הדבר הנכון.
אז כל פעם שאתם מזמינים,
שאלו על הפרטים
ותראו שבאמת אכפת לכם בנוגע למה שאתם אוכלים
ומה שניתן לכם.
ולבסוף, הם יקשיבו.
וכולנו נרוויח.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)