♪ [zene] ♪
- [Alex] Az árrendszerre vonatkozó első beszélgetésünkben
megnéztük, hogy kapcsolják össze a piacok a világot,
hogyan kapcsolódnak a piacok a térben, földrajzilag.
Ma meg fogjuk nézni, hogyan
kapcsolódnak a különböző piacok egymáshoz,
és ez jó betekintést fog adni abba, hogyan
oldják meg a piacok a nagy gazdasági problémát.
Korábban megvizsgáltuk, hogyan hat az olaj ára a rózsák piacára.
Íme egy másik példa.
Hogyan befolyásolja az olaj ára az édességeket?
Van egy nyilvánvaló módja annak, hogyan kapcsolódnak ezek.
Az olaj magasabb ára magasabb szállítási költségekhez vezet,
ezért bármi, amit szállítunk,
kicsit drágább lesz.
De ami az eszemben van, az tulajdonképpen sokkal finomabb
és fontosabb kapcsolat.
Ki tudja találni a képről, hogy mi lehet ez?
A magasabb olajárak növelik az olyan helyettesítők keresletét,
mint az etanol.
Az Egyesült Államokban az etanolt többnyire kukoricából állítják elő.
De a világ legtöbb részén, beleértve Brazíliát,
cukornádból készül.
A magasabb olajárak azt jelentik, hogy a cukornádtermés nagyobb részét
fogják az etanolgyártás felé terelni,
és kevesebbet fognak cukor előállítására felhasználni.
Ez csökkenő cukorkínálatot jelent.
Ez növekedést jelent a cukor árában,
és ez növeli az édességek gyártásának költségét.
Ki gondolta volna, hogy úgy is lehet igazodni
a magasabb olajárhoz, hogy kevesebb édességet eszünk?
Mégis pontosan így működik az árrendszer.
Egy erőforrás árának változása átterjed
az egész világgazdaságra, megváltoztatva sok-sok
különböző áru fogyasztási szokásait
első-, másod- és harmadsorban.
Mindezt annak érdekében, hogy megpróbálja megtalálni a legjobb módját,
hogyan reagáljon az erőforrás lecsökkent mértékére.
Hogyan igazodunk a kevesebbhez?
Igazítunk sok-sok különböző kulcson,
amelyek mind az árrendszeren keresztül működnek.
Itt egy másik példa, hogyan terjed egy árváltozás
egy piacról át az egész világgazdaságra,
megváltoztatva az árakat, fogyasztási és termelési döntéseket,
ösztönzőket és választásokat az egész világon.
Megmutatjuk, hogy az olaj ára befolyásolja azt,
hogyan építik az utakat.
Egy hordó olajból benzint finomítanak,
de sok más terméket is,
mint például repülőgép-üzemanyagot, kenőanyagokat és aszfaltot is.
Az aszfalt valójában az, ami megmarad,
miután a többi terméket kivonták.
Bizonyos határokon belül a finomítók megválaszthatják,
mennyit vonnak ki az egyes termékekből.
A magasabb benzinár azt okozza, hogy a finomítók rendkívül keményen dolgoznak,
hogy több benzint vonjanak ki egy adott hordóból,
mint egyébként.
Ez azt jelenti, hogy ahogy több benzint vonnak ki, kevesebb
aszfalt képződik, és ez magasabb aszfaltárat jelent.
Így amikor valaki azon gondolkodik, hogyan burkolja a felhajtóját,
látni fogja az aszfalt magasabb árát.
Helyette betont, macskakövet vagy téglát fognak használni,
az egyik helyettesítőt.
Ki gondolta volna, hogy a beton helyettesítője az olajnak?
Igen, valójában az.
Ezt teszi a piaci rendszer.
Arra késztet minket, hogy átrendezzük a lehetőségeinket annak érdekében,
hogy a legtöbb értéket nyerjük ki az erőforrásainkból, és ebbe belefér
az olaj helyettesítését betonnal.
Tehát itt a nagy kép.
A nagy gazdasági probléma az, hogyan rendezzük
a korlátozott erőforrásainkat úgy,
hogy a lehető legtöbb szükségletünket kielégítsük.
Az erőforrások nem ugyanolyan értékesek minden felhasználásban,
ezért el kell döntenünk, hova helyezzük ki erőforrásainkat annak érdekében,
hogy a legtöbb értéket hozzuk ki ezekből az erőforrásokból.
Ha az olajkínálat csökken, az olajat szeretnénk
nagyobb értékű felhasználásokra áthelyezni, de melyekre?
Hogyan fogjuk kiválasztani, hol használjunk kevesebb olajat?
Kevesebb olajat kell valahol használnunk, de hol?
És hogyan fogjuk meghozni ezeket a döntéseket?
Van néhány lehetséges módszer.
Használhatnánk egy központi tervezőt, vagy használhatnánk az árrendszert.
A nagy gazdasági probléma megoldásának egyik módja
a központi tervezés.
Tegyünk egyetlen hivatalnokot, egy cárt vagy egy bürokráciát felelőssé
a korlátozott erőforrásaink kihelyezéséért minden különböző felhasználásra.
Ezt a megközelítést alkalmazták a kommunista országok,
a központilag tervezett gazdaságok.
Működik? Nagy, nagy problémái vannak:
az információ és az ösztönzők problémája.
Nézzük először az információkat.
Gondoljunk az olaj minden különböző felhasználására.
Az olajat használják acél előállítására és zöldségtermesztésre is.
Ha kevesebb olajunk van, melyikből vegyünk vissza leginkább:
az acélból vagy a zöldségből?
Azt gondolhatja, hogy ez könnyű,
hiszen az acél talán többet ér, mint a zöldség.
Lehet, de még ha ez igaz is,
lehet, hogy nagyon jó helyettesítők léteznek
az olajra az acélgyártási felhasználásban,
de nincs jó helyettesítője a növénytermesztési felhasználásban.
Ebben az esetben az acélból szeretnénk visszavenni,
és továbbra is olajat használni a zöldségekhez.
Gondoljunk az összes különböző reakcióra, amit
az olajár növekedésére láthattunk.
Az emberek kevesebb cukrot használnak, kevesebb édességet esznek, lemondanak
az aszfaltról, és az utcák és felhajtók burkolásánál
betonra és téglára váltanak.
Képes bármilyen bürokrácia, akár egy hatalmas bürokrácia
hatalmas számítási kapacitással, képes ismerni
az olaj sok-sok felhasználását és minden helyettesítőjét azokban?
És a helyettesítők helyettesítőit?
Meg tudná hozni mindezeket a finom döntéseket,
amiket láttunk, hogy a piac meghoz?
Nagyon valószínűtlen.
Az információs problémát nagyon nehéz
megoldani még hatalmas számítási kapacitással is.
Ráadásul, még ha össze is tudnánk gyűjteni mindezeket az információkat,
ezeket a szétszórt információkat
emberek milliói és milliói számára, és még ha ki is tudnánk
számítani a helyes cselekedetet ezekkel az információkkal,
ösztönözve lenne bárki is, hogy helyesen cselekedjen?
Meglenne az emberekben a megfelelő ösztönzés,
hogy az igazat válaszolják a bürokráciának?
Nem, mindenki azt fogja mondani: "Az én felhasználásom igazán értékes.
Ez a legértékesebb felhasználás.
Nincsenek jó helyettesítők az olajra az én felhasználásomban."
Akkor is, ha éppen arra használják hogy az úszómedencéjüket fűtik.
Láthattuk tulajdonképpen, hogy mi történt az Egyesült Államokban,
amikor az Energiaügyi Minisztérium megpróbálta központilag tervezni
az olaj elosztását a '70-es években.
Voltak olajfúró szigeteink Kalifornia partjainál, amelyek még a
saját működtetésükhöz sem tudtak elegendő olajat termelni.
Más szóval a központilag tervezett olajelosztás ideje alatt
nagyon alacsony volt a hatékonyság, és az erőforrások rosszul voltak kihelyezve.
Az erőforrásoknak pontosan ugyanezt a rossz kihelyezését láthattuk
nagyobb mértékben a tervutasításos gazdaságokban, mint például a Szovjetunió
vagy Kína a kommunizmus idején.
A központi tervezés nem jó megoldás
a nagy gazdasági problémára,
az információk és az ösztönzők problémája miatt.
Jobb megközelítésre van szükségünk.
- [Narrátor] Ha szeretné magát tesztelni, kattintson a kérdésekre.
Ha pedig készen áll a folytatásra, kattintson a következő videóra.
♪ [zene] ♪