Prvi put sam iskusio državni udar kada sam imao 4 godine.
Zbog državnog udara,
moja porodica je morala da napusti dom u Gani
i da se preseli u Gambiju.
Uz svu moguću sreću,
šest meseci nakon što smo stigli
i tamo su imali vojni udar.
Dobro se sećam da su me probudili u toku noći
i da smo pokupili nekoliko stvari koje smo mogli
i pešačili oko dva sata
do skloništa.
Skoro nedelju dana smo spavali ispod kreveta
jer smo se plašili da bi meci mogli da ulete kroz prozor.
Zatim, kada sam imao osam godina
preselili smo se u Bocvanu.
Ovoga puta je bilo drugačije.
Nije bilo udara.
Sve je funkcionisalo. Odličan obrazovni sistem.
Infrastruktura je toliko bila razvijena
da su u to vreme imali optički sistem komunikacija,
mnogo pre nego što se pojavio u zapadnim državama.
Jedino što nisu imali
je to što nisu imali
svoju nacionalnu televizijsku stanicu,
i sećam se da sam gledao
TV iz susedne Južne Afrike
i gledao sam Nelsona Mendelu u zatvoru
kako mu nude priliku da izađe
ukoliko bi odustao od borbe protiv aparthejda.
Ali nije.
Odbio je dok nije postigao svoj cilj
da oslobodi Južnu Afriku od aparthejda.
I sećam se da sam mislio kako samo jedan dobar vođa
može da promeni mnogo u Africi.
Zatim, kada sam imao 12 godina,
porodica me je poslala u srednju školu u Zimbabve.
U početku je i ovo bilo divno:
ekonomija u razvoju, odlična infrastruktura
i činilo se kao da je to model
za razvoj ekonomije u Africi.
Završio sam srednju školu u Zimbabveu
i upisao fakultet.
Nakon šest godina sam se vratio u državu.
Sve je bilo drugačije.
Sve se raspalo u delove.
Milioni ljudi su emigrirali,
ekonomija se raspala
i odjednom je izgledalo
da je 30 godina razvoja samo tako nestalo.
Kako je država mogla da propadne za tako kratko vreme?
Većina ljudi bi se složila
da je to zbog načina upravljanja.
Jedan čovek, predsednik Robert Mugabe
je skoro sam odgovoran
za to što je uništio državu.
Sva ta iskustva iz života
u različitim delovima Afrike u toku odrastanja
su mi učinila dve stvari.
Prva je da sam se zaljubio u Afriku.
Gde god sam išao,
iskusio bih izvanrednu lepotu našeg kontinenta
i video otpornost i duh našeg naroda,
i u to vreme, shvatio sam da želim da posvetim
ostatak svog života da poboljšam ovaj kontinent.
I takođe sam shvatio da to zahteva
suočenje sa problemom upravljanja.
Vidite, sve te države u kojima sam živeo,
državni udari
i korupcija koju sam video u Gani, Gambiji
i Zimbabveu
su suprotni onim divnim primerima koje sam video
u Bocvani i u Južnoj Africi sa dobrim vođstvom.
To me je nateralo da shvatim da će Afrika da ustaje ili pada
zbog kvaliteta naših vođa.
Neko bi možda pomislio, naravno
da je upravljanje važno svuda.
Ali ako zapamtite nešto iz mog govora danas, neka to bude ovo:
u Africi, više nego bilo gde na svetu,
razlika koju samo jedan dobar vođa može da napravi
je mnogo veća nego bilo gde drugde, a evo i zašto.
To je zato što u Africi, imamo slabe institucije,
poput sudstva, ustava,
građanskog društva i tako dalje.
Stoga, ovo je opšte pravilo u koje verujem:
kada društva imaju jake institucije
razlika koju jedan dobar vođa može da napravi je ograničena,
ali ako imamo slabe institucije,
onda jaki vođa
može da izgradi ili slomi državu.
Da budem malo jasniji.
Ako postanete predsednik Sjedinjenih Država,
pomislite: "Opa, uspeo sam.
Ja sam najmoćniji čovek na svetu."
Recimo da odlučite da proglasite neki zakon.
Iznenada, Kongres vas potapše po ramenu
i kaže: "Ne, ne, ne, ne možete to da uradite."
Vi kažete: "Da probam ovako."
Senat dođe i kaže: "Uf, uf,
mislimo da ne možete to da uradite."
Vi kažete, možda, "Dozvolite mi da odštapam nešto novca.
Mislim da je ekonomiji potreban stimulans."
Guverner Centralne banke će pomisliti da ste ludi.
I možda vas zbog toga razreše dužnosti.
Ali ako postanete predsednik Zimbabvea,
I kažete: "Znate, stvarno mi se dopada ovaj posao.
Mislim da bih voleo da ostanem ovde zauvek." (Smeh)
Pa, to jednostavno možete.
Vi odlučujete da želite da odštampate novac.
Nazovete guvernera Centralne banke i kažete:
"Molim Vas, udvostručite zalihe novca."
On će reći: "U redu, gospodine,
da li mogu još nešto da učinim za vas?"
Ovo je moć koju imaju afričke vođe,
i to je razlog zašto oni prave najveću razliku
na kontinentu.
Dobra vest je to što
se kvalitet vođa u Africi poboljšava.
Po mom mišljenju imamo tri generacije vođa.
Prva generacija su oni koji su se pojavili
'50-ih i '60-ih.
To su ljudi poput Kvamea Nikrume iz Gane
i Julijusa Najrere iz Tanzanije.
Kao nasledstvo ostavili su afričku nezavisnost.
Oslobodili su nas kolonijalizma
i odajmo im priznanje za to.
Prati ih druga generacija.
Ovo su ljudi koji nisu ništa uveli
sem pustoša u Africi.
Ratno stanje, korupciju, kršenje ljudskih prava.
Ovo je stereotip tipičnog afričkog vođe
kojeg tipično zamišljamo:
Mobutu Sese Seko iz Zaira,
Sani Abača iz Nigerije.
Dobra vest je da je većina tih vođa nastavila dalje,
i zamenila ih je treća generacija.
Ovo su ljudi poput pokojnog Nelsona Mandele
i većine vođa koje vidimo danas u Africi,
poput Pola Kagamea i tako dalje.
Ove vođe nisu nikako savršene,
ali su očistili dosta nereda druge generacije.
Zaustavili su borbu,
i zovem ih generacijom stabilizatora.
Mnogo su odgovorniji za svoje ljude,
poboljšali su makroekonomsku potlitku,
i gledamo po prvi put
rast Afrike i zapravo to je druga najbrže
rastuća ekonomska regija na svetu.
Ove vođe nikako nisu savršene,
ali su na bilo kom nivou
najbolje vođe koje smo videli u poslednjih 50 godina.
Pa kuda krenuti?
Verujem da naredna generacija
koja dolazi nakon ovoga, četvrta,
ima jedinstvenu priliku
da preobrati ovaj kontinent.
Posebno mogu da urade dve stvari
koje prethodne generacije nisu uradile.
Prva stvar koju treba da urade
je da ostvare prosperitet za kontinent.
Zašto je prosperitet toliko važan?
Jer nijedna od pretnodnih generacija
nije mogla da reši problem siromaštva.
Afrika danas
ima najbrže rastuću populaciju na svetu,
ali i najsiromašniju.
Do 2030. godine, Afrika će imati veću radnu snagu od Kine,
a do 2050. godine imaće najveću radnu snagu na svetu.
Jednoj milijardi ljudi biće potreban posao u Africi,
pa ako ne uvećavamo svoju ekonomiju doboljno brzo,
sedimo na bombi koja otkucava,
ne samo za Afriku, već i za ceo svet.
Dozvolite mi da vam pokažem primer
jedne osobe koja je živi primer ovog nasleđa
stvaranja prosperiteta: Leticija.
Leticija je mlada žena iz Kenije
koja je sa 13 godina morala da napusti školu
jer njena porodica nije mogla da joj priušti obrazovanje.
Započela je sopstveni posao uzgoja zečeva,
što je delikates u tom delu Kenije
odakle je ona.
Ovaj posao je bio toliko uspešan da je za godinu dana
zapošljavala 15 žena
i mogla je da stvori dovoljno prihoda
da je mogla da nastavi školovanje,
i preko tih žena
je finanrisala školovanje 65-oro druge dece.
Profit koji je ostvarila
koristila je da izgradi školu,
i danas ona obrazuje
400 dece u svojoj zajednici.
A upravo je napunila 18 godina.
(Aplauz)
Drugi primer je Erik Radžaonari.
Erik potiče sa ostrva Madagaskar.
Erik je shvatio da je poljoprivreda
ključ za stvaranje poslova
u ruralnim oblastima Madagaskara,
ali je takođe shvatio da je gnojivo bilo
veoma skupa stavka za većinu poljoprivrednika u Madagaskaru.
Madagaskar ima posebne šišmiše
koji ispuštaju ovaj izmet
koji ima veoma mnogo hranljivih sastojaka.
2006. godine, Erik je napustio svoj posao knjigovođe
i započeo firmu za pravljenje
gnojiva od izmeta šišmiša.
Danas je Erik razvio biznis
koji obrće nekoliko miliona dolara profita
i zapošljava 70 ljudi za stalno
i drugih 800 ljudi tokom sezone
kada šišmiši najviše ispuštaju izmet.
Kod ove priče mi se dopada
to što pokazuje da se prilike za stvaranje prosperiteta
mogu pronaći svuda.
Erik je poznat kao Betmen.
(Smeh)
Ko bi pomislio da se može napraviti
posao od više miliona dolara uz zapošljavanje toliko ljudi,
samo iz izmeta šišmiša?
Druga stvar koju ova generacija treba da uradi
je da stvori naše institucije.
Moraju ove institucije da naprave takvim
da nas nikada ponovo neće ucenjivati
grupa pojedinaca kao što je Robert Mugabe.
Sve ovo zvuči sjajno
ali gde ćemo sakupiti ovu četvrtu generaciju?
Da li samo da sedimo i nadamo se
da će se samo tako stvoriti, ili da će nam ih podariti bog?
Ne bih rekao.
Ovaj problem je previše bitan da bi se prepustio sudbini.
Verujem da treba da stvorimo afričke institucije,
domaće osnovane, koje će identifikovati i razviti
ove lidere na sistematičan, praktičan način.
Činimo ovo u poslednjih 10 godina
putem Afričke akademije liderstva.
Leticija je jedan od naših mlađih vođa.
Danas, imamo 700 njih koji su spremni
za afrički kontinent
i u narednih 50 godina,
očekujemo da stvorimo 6000 njih.
Ali jedna stvar me muči.
Dobijali bismo oko 4000 prijava godišnje
za 100 mladih vođa koje bismo primili
na akademiju,
te sam primetio ogromnu glad koja je postojala
za ovim treningom liderstva koji nudimo.
Ali nismo mogli da zadovoljimo broj.
Danas, najavljujem prvi put u javnosti
produženje ove vizije za Afričku akademiju liderstva.
Gradimo 25 novih univerziteta u Africi
koji će kultivisati narednu generaciju
afričkih vođa.
Svaki kampus će imati 10 000 vođa u isto vreme
te ćemo obrazovati i razvijati
250 000 vođa u svakom trenutku.
(Aplauz)
Tokom narednih 50 godina, ova institucija
će stvoriti tri miliona preobražavajućih vođa
za kontinent.
Moja nada je da će polovina njih
postati preduzetnici koji nam trebaju,
koji će stvarati ove poslove koji nam trebaju,
a druga polovina
će ići u vladu
i neprofitni sektor,
i izgradiće institucije koje su nam potrebne.
Ali neće samo učiti akademske stvari.
Takođe će naučiti kako da postanu vođe,
i razviće svoje veštine kao preduzetnici.
Mislite o ovome kao o afričkoj Ajvi Ligi,
ali umesto da vas prime zbog rezultata na SAT testovima
ili zbog količine novca koji imate
ili iz koje porodice potičete,
glavni kriterijum za ulazak na ovaj univerzitet
biće potencijal koji posedujete
za preobraženje Afrike.
Ono što radimo predstavlja samo jednu grupu institucija.
Ne možemo sami da preobratimo Afriku.
Moja nada
je da će mnoge druge domaće
afričke institucije procvetati
i ove institucije će se spojiti
zajedničkom vizijom razvoja
sledeće generacije afričkih vođa,
generacije četiri,
i podučavaće ih ovoj zajedničkoj poruci:
stvarajte poslove, gradite naše institucije.
Nelson Mandela je jednom rekao:
"S vremena na vreme,
od generacije se traži da bude velika.
Vi možete biti ta velika generacija."
Verujem da ako pažljivo prepoznamo i kultivišemo
sledeću generaciju afričkih vođa,
onda će nadolazeća generacija četiri
biti najbolja generacija koju je Afrika
ali i čitav svet ikada imao.
Hvala vam.
(Aplauz)