Si posem en una filera tots els vasos sanguinis del cos,
faran 95.000 km de llarg
i cada dia duen l'equivalent de 7.500 litres de sang,
si bé son els mateixos quatre o cinc litres que van recirculant,
lliurant oxigen i nutrients valuosos,
com glucosa i aminoàcids, als teixits del cos.
Tota aquesta sang fa força contra les parets dels vasos sanguinis.
Aquesta força s'anomena pressió sanguínia,
i augmenta i disminueix amb les fases del batec del cor.
És més alta durant la sístole,
quan el cor es contreu per a impulsar la sang per les artèries.
Aquesta és la pressió sanguínia sistòlica.
Quan el cor reposa entre batecs,
la pressió baixa fins el seu valor mínim, la pressío diastòlica.
Un individu típic sa té una pressió sistòlica
entre 90 i 120 mm de mercuri,
i una diastòlica entre 60 i 80.
Així, una lectura normal és una mica menys de 120/80.
La sang creua el conjunt del cos
a través dels conductes de l'aparell circulatori.
En un sistema de canonades,
vàries coses poden augmentar la pressió sobre les parets dels tubs:
les propietats del fluïd,
més fluïd,
o tubs més estrets.
Si la sang s'espesseix,
cal una pressió més alta per impulsar-la, I el cor ha de bombar amb més força.
Una dieta amb molta sal produeix un resultat semblant.
La sal afavoreix la retenció d'aigua,
i el líquid afegit augmenta el volum i la pressió de la sang,
i l'estrès, com en la reacció de lluita o fugida,
allibera hormones, com l'epinefrina i la norepinefrina
que constrenyen vasos claus,
Incrementant la resistència al flux i augmentant la pressió corrent amunt.
Normalment els vasos poden gestionar aquests canvis fàcilment.
Les fibres elàstiques de les seves parets els fan resilients,
però si la pressió sanguínia està normalment per sobre de 140/90,
el que anomenem hipertensió, i es manté així,
pot causar problemes seriosos.
La tensió extra sobre la paret de l'artèria
pot produir petits estrips.
Quan el teixit ferit s'inflama,
les substàncies que responen a la inflamació,
com els glòbuls blancs, s'agrupen al voltant dels estrips.
El greix i el colesterol de la sang també s'hi adhereixen,
Poden arribar a formar una placa
que fa més rìgida i gruixuda la paret interna de l'artèria.
Aquesta malaltia s'anomena aterosclerosi,
i pot tenir conseqüències perilloses.
Si una placa es trenca, es forma un coàgul sobre l'estrip,
i obstrueix el vas, ja prou estretat.
Si el coàgul és prou gros,
bloquejarà el flux de nutrients i oxigen a les cèl·lules corrent avall.
Als vasos que nodreixen el cor,
això produeix un atac de cor,
quan les cèl·lules del muscle cardíac moren per manca d'oxigen.
Si el coàgul bloqueja el flux sanguini al cervell,
produirà un ictus.
Un vas perillosament estretat es pot eixamplar
amb una tècnica anomenada angioplàstia.
Els metges enfilen un cable a través del vas
fins al lloc obstruït,
i aleshores hi posen un globus desinflat.
Quan s'infla el globus, força l'obertura del passatge.
De vegades s'hi posa un "stent", un tub rígid
que manté obert el vas,
i deixa fluir lliurement la sang
per a subministrar les cèl·lules asfixiades corrent avall.
Mantenir-se flexibles malgrat la pressió és un treball dur per a les artèries.
El fluid que canalitzen és fet de substàncies
que poden fer-se enganxoses i obstruir-les,
i un cos sa normal batega uns 70 cops per minut,
i 2.500 milions, pel cap baix, durant una vida mitjana.
Pot semblar una quantitat insuportable de pressió
però no cal preocupar-se, les artèries estan preparades pel repte.