Kada je usvojen 1789. godine,
Ustav SAD-a nije samo ustanovio vladu koju je odabrao narod.
Pružio je način da narod menja sam Ustav.
Ipak, od približno 11 000 amandmana predloženih tokom narednih vekova,
samo 27 je imalo uspeha do 2016. godine.
Dakle, zbog čega je Ustav tako teško promeniti?
Ukratko, zbog njegovih stvaralaca.
Osnivači Sjedinjenih Država pokušavali su da stvore ujedinjenu zemlju
od trinaest različitih kolonija,
za šta je bilo potrebno obezbediti se
da se njihovi sporazumi ne mogu lako poništiti.
Evo šta su odlučili.
Da bi se amandman uopšte mogao predložiti,
mora da dobije dve trećine glasova
u oba doma Kongresa
ili zahtev od dve trećine državnih zakonodavnih tela
da se sazove nacionalna konvencija,
a to je samo prvi korak.
Da bi se Ustav zaista izmenio,
amandman moraju da usvoje tri četvrtine svih država.
Da bi se to postiglo, u svakoj državi može da zakonodavstvo glasa povodom amandmana,
ili može da se održi zasebna konvencija za usvajanje
sa delegatima koje biraju glasači.
Rezultat tako visokih kriterijuma
je da je američki Ustav danas prilično statičan.
U mnogim drugim demokratijama amandmani budu odobreni svakih par godina.
U SAD-u, sa druge strane, nijedan nije prošao od 1992. godine.
U ovom trenutku se možda pitate kako je uopšte bilo koji uspeo da prođe.
Prvih deset, poznatih kao Povelja o pravima,
obuhvataju neke od najpoznatijih američkih sloboda,
kao što su sloboda govora
i pravo na pravedno suđenje.
Oni su svi odobreni odjednom
da bi se razrešili neki konflikti sa prvobitne Ustavotvorne skupštine.
Godinama kasnije, Trinaesti amandman koji je ukinuo ropstvo,
kao i Četrnaesti i Petnaesti amandmani,
doneti su tek po završetku krvavog građanskog rata.
Usvajanje amandmana je, takođe, postalo teže
kako je zemlja postajala veća i raznovrsnija.
Prvi amandman koji je ikada predložen,
formula za određivanje kongresnih predstavnika,
bio je nadomak usvajanja 1790-ih godina.
Međutim, kako se sve više država pridruživalo savezu,
takođe se povećao i potreban broj da se dostigne prag od tri četvrtine,
zbog čega je ostao neusvojen do današnjeg dana.
Danas postoji mnogo predloženih amandmana,
uključujući zabranjivanje spaljivanja zastave,
ograničavanje kongresnih mandata,
pa čak i ukidanje Drugog amandmana.
Mada mnogi uživaju jaku podršku, verovatnoća njihovog donošenja je slaba.
Amerikanci su danas politički najpolarizovaniji od Građanskog rata,
što gotovo da onemogućava dolaženje do šireg konsenzusa.
Zapravo, sudija Vrhovnog suda, Antonin Skalija, jednom je izračunao
da usled američkog predstavničkog sistema vladavine,
može biti dovoljno svega 2 posto ukupnog stanovništva da blokira amandman.
Naravno, najjednostavnije rešenje bilo bi učiniti da bude lakše vršiti izmene Ustava
snižavanjem praga koji je potreban za predlaganje i usvajanje.
To bi, međutim, zahtevalo sopstveni amandman.
Namesto toga, progres je kroz istoriju uglavnom dolazio iz Vrhovnog suda SAD-a,
koji je proširio svoje tumačenje postojećih ustavnih zakona
da bi održao korak sa vremenom.
Budući da sudije Vrhovnog suda nisu izabrani
i služe doživotno nakon što su imenovani,
ovo je daleko od najdemokratičnije opcije.
Zanimljivo je da su sami osnivači možda na početku predvideli ovaj problem.
U pismu Džejmsu Medisonu,
Tomas Džeferson je napisao da bi trebalo da zakoni zastarevaju svakih 19 godina
umesto da moraju da se menjaju ili ukidaju
jer je svaki politički proces pun prepreka
koje narušavaju volju naroda.
Iako je verovao
da će se osnovni principi Ustava održati,
naglasio je da Zemlja pripada živima,
a ne mrtvima.