ב-10 במארס, 2011,
הייתי בקיימבריג' במעבדת המדיה של MIT
פגשתי אנשי פקולטה, סטודנטים ועובדי אוניברסיטה,
וניסינו לבדוק האם
אני צריך להיות המנהל הבא.
באותו לילה, בחצות,
רעידת אדמה ברמה 9
פגעה בקרבת החוף הפסיפי של יפן.
אשתי ומשפחתי היו ביפן,
וכאשר החדשות התחילו להגיע,
הייתי בפאניקה.
צפיתי בחדשות
ובמסיבות עיתונאים
של פקידי הממשלה
וחברת הכוח בטוקיו,
ושמעתי על הפיצוץ הזה
בכורים הגרעיניים
וענן הנשורת
שהיה בדרך לביתנו
שהיה במרחק 200 קילומטר בלבד.
והאנשים בטלוויזיה לא סיפרו לנו
את מה שרצינו לשמוע.
רציתי לדעת מה קורה עם הכור הגרעיני,
מה קורה עם הקרינה,
והאם משפחתי הייתה בסכנה.
אז עשיתי את מה שהרגשתי שיהיה הדבר הנכון,
שזה לגלוש באינטרנט
ולנסות להבין
האם אוכל לעשות משהו בעצמי
באינטרנט, מצאתי שיש המון אנשים אחרים
כמוני שניסו להבין מה קורה,
וביחד יצרנו קבוצה
וקראנו לקבוצה סייפקאסט,
והחלטנו שננסה
למדוד את הקרינה
ולהעביר את הנתונים לעולם,
מכיוון שהיה ברור שהממשלה
לא תעשה זאת עבורנו.
לאחר שלוש שנים,
יש לנו 16 מיליון נקודות מידע,
עיצבנו מוני גייגר משלנו
שאת העיצובים שלהם אפשר להוריד מהרשת
ולחבר לרשת.
יש לנו אפליקציה שמראה לכם
את רוב הקרינה ביפן וחלקים אחרים של העולם.
אפשר לטעון שאנחנו אחד מהפרוייקטים
המדעיים האזרחיים הכי מוצלחים בעולם,
ויצרנו
את מאגר המידע הגדול ביותר של מדידות קרינה.
והדבר המעניין פה
הוא איך -- (מחיאות כפיים) -- תודה לכם.
איך כמה חובבים
שבאמת לא ידעו מה אנחנו עושים
איכשהו התחברו
ועשו מה שארגונים חוץ ממשלתיים וממשלות
היו לחלוטין לא מסוגלים לעשות?
והייתי מציע שיש לזה נגיעה
לאינטרנט. זה לא מקרה חד פעמי.
זה לא היה מזל, וזה לא היה בגלל שזה היה אנחנו.
זה עזר שזה היה ארוע
שחיבר את כולם יחד,
אבל זו היתה דרך חדשה לעשות דברים
שהתאפשרה בעזרת האינטרנט
והרבה דברים אחרים שהתרחשו,
ואני רוצה לדבר מעט על
מה העקרונות החדשים האלה.
אז זוכרים לפני האינטרנט? (צחוק)
אני קורה לזה לפנה"א אוקיי?
אז לפנה"א, החיים היו פשוטים.
דברים היו אוקלידיים, ניוטוניים,
די צפויים.
אנשים למעשה ניסו לצפות את העתיד,
אפילו הכלכלנים.
ואז האינטרנט קרה,
והעולם הפך לממש מסובך,
ממש זול, ממש מהיר,
והחוקים הניוטוניים האלה
שכל כך היו אהובים
הפכו פשוט לתחמושת מקומית,
ומה שמצאנו היה
שבעולם הלגמרי לא צפוי הזה
שרוב האנשים ששרדו
עבדו עם סט שונה של עקרונות,
ואני רוצה לדבר מעט על זה.
לפני האינטרנט, אם אתם זוכרים,
כשניסינו ליצור שרותים,
מה שעשיתם היה ליצור
את רמת החומרה ורמת הרשת ואת התוכנה
וזה היה עולה מליוני דולרים
לעשות משהו משמעותי.
אז כשזה עולה מליוני דולרים לעשות משהו משמעותי,
מה שהייתם עושים זה להשיג בוגר תואר שני במנהל עסקים
שהיה כותב תוכנית
ומשיג את הכסף
מקרנות הון סיכון או חברות גדולות,
ואז הייתם שוכרים את המעצבים והמהנדסים,
והם היו בונים את הדבר.
זה מודל החדשנות של לפני האינטרנט, לפנה"א.
מה שקרה אחרי האינטרנט היה
שעלות החדשנות ירדה כל כך
בגלל שהעלות של שיתוף פעולה, העלות של הפצה,
העלות של תקשורת, וחוק מור
גרמו לכך שהעלות של לנסות משהו חדש
הפכה לכמעט אפס,
וכך יש לכם את גוגל, פייסבוק, יאהו,
סטודנטים שלא היתה להם רשות --
חדשנות ללא רשות --
לא היתה להם רשות, לא היה להם פאורפוינט,
הפ פשוט בנו דברים,
אז הם גייסו את הכסף,
ואז הם סוג של חשבו על תוכנית עסקית
ואולי מאוחר יותר הם שכרו אנשי עסקים.
אז האינטרנט גרם לחדשנות,
לפחות בשרותי התוכנה,
לעבור ממודל חדשנות מונע אנשי עסקים
לחדשנות מונעת מעצבים-מהנדסים,
וזה דחף את החדשנות לקצוות,
למעונות הסטודנטים, לסטרטאפים,
הרחק מהמוסדות הגדולים,
המוסדות הכבדים שהיה להם את הכוח
והכסף והסמכות.
וכולנו יודעים את זה. כולנו יודעים שזה קרה באינטרנט.
מסתבר שזה קורה עכשיו גם בדברים אחרים.
תנו לי לתת לכם כמה דוגמאות.
אז במעבדת המדיה, אנחנו לא מייצרים רק חומרה.
אנחנו עושים כל מיני דברים.
אנחנו עושים ביולוגיה, אנחנו עושים חומרה,
וניקולאס נגרופונטה אמר משהו מפורסם, "דמו או למות,"
בניגוד ל "פרסמו או תקמלו,"
שהיתה דרך החשיבה האקדמית המסורתית.
והוא אמר הרבה פעמים, הדמו צריך לעבוד רק פעם אחת,
מפני שהמוד העיקרי של ההשפעה שלנו על העולם
היה דרך חברות גדולות
שקיבלו מאיתנו השראה
ויצרו מוצרים כמו הקינדל ולגו מיידסטורמס,
אבל היום, עם היכולת
לפרוש דברים לעולם האמיתי בכזו עלות נמוכה,
אני משנה את המוטו עכשיו,
וזה ההצרה הפומבית הרשמית.
אני אומר רשמית, "פרסו או מותו."
אתם חייבים להוציא את הדברים לעולם האמיתי
שם יש לו משמעות,
ולפעמים אלה יהיו חברות גדולות,
וניקולאס יכול לדבר על לווינים.
(מחיאות כפיים)
תודה לכם.
אבל אנחנו צריכים לצאת לשם בעצמנו
ולא לסמוך על מוסדות גדולים לעשות את זה בשבילנו.
אז בשנה שעברה, שלחנו קבוצה של סטודנטים לשנזן,
והם ישבו על רצפות המפעל
עם החדשנים בשנזן, וזה היה מדהים.
מה שקרה שם
היה שהיו לכם את מכשירי היצור האלה,
והם לא יצרו אבות טיפוס או מצגות.
הם שיחקו עם ציוד היצור
וחידשו ממש על מכונות היצור.
המפעל היה בתוך המעצב,
והמעצב היה ממש בתוך המפעל.
וכך מה שהייתם עושים זה,
הייתם יורדים לספסלים
והייתם רואים את כל הסלולרים.
אז במקום להתחיל אתרים קטנים
כמו שהילדים בפאלו אלטו עושים,
הילדים בשנזן יצרו טלפונים סלולרים.
הם יוצרים סלולרים חדשים כמו שהילדים בפאלו אלטו
יוצרים אתרים,
וכך יש יער גשם
של חדשנות שמתרחש בתוך הסלולרי.
מה שהם עושים זה, הם יוצרים סלולרי,
יורדים לדוכן, הם מוכרים כמה,
הם מביטים בדברים של ילדים אחרים, עולים,
מייצרים עוד כמה אלפים, יורדים.
לא נשמע כמו משהו של תוכנה?
זה נשמע כמו פיתוח תוכנה גמיש,
ניסויי A/B וחזרה,
ומה שחשבנו שאפשר לעשות רק עם תוכנה
ילדים בשנזן עושים עם חומרה.
העמית הבא שלי, אני מקווה, יהיה
אחד מהממציאים האלה משנזן.
אז מה שאתם רואים זה
שזה לדחוף את החדשנות לקצה.
אחננו מדברים על מדפסות תלת מימד ודברים כאלה,
וזה מעולה, אבל זו לימור.
היא אחת הבוגרות האהובות עלי,
והיא עומדת מול מכונת
טקווין של הרמה והשמה של סמסונג.
הדבר הזה יכול להניח 23,000 רכיבים בשעה
על לוחות חשמליים.
זה מפעל בקופסה.
אז מה שהיה פעם מצריך מפעל מלא עובדים
שעובדים ידנית
בקופסה קטנה בניו יורק,
יכולה להיות לה אפקטיבית --
היא לא צריכה באמת ללכת לשנזן
לעשות את היצור הזה.
היא יכולה לקנות את הקופסה הזו והיא יכולה לייצר את זה.
אז יצור, העלות של חדשנות,
העלות של אבות טיפוס, הפצה, יצור, חומרה,
נעשים כל כך זולים
שחדשנות נדחפת לקצוות
וסטודנטים וסטרטאפים מסוגלים לבנות את זה.
זה דבר עדכני, אבל זה יקרה
וזה ישתנה
ממש כמו שזה קרה עם תוכנה.
סורונה זה תהליך של דופונט
שמשתמש במיקרובים מהונדסים גנטית
כדי להפוך סוכר תירס לפוליאסטר.
הוא יעיל ב 30 אחוז משיטת הדלקים המאובנים,
והוא טוב בהרבה לסביבה.
הנדסה גנטית והנדסה ביולוגית
יוצרים קבוצה שלמה
של הזדמנויות מעולות חדשות
לכימיה, למחשוב, לזיכרון.
אנחנו כנראה נעשה הרבה, כמובן עושים הרבה דברים בבריאות,
אבל אנחנו כנראה נגדל כיסאות
ובניינים בקרוב.
הבעיה היא, סורונה עולה בערך 400 מליון דולר
ולקחה שבע שנים לבנות.
זה סוג של תזכורת לימי המיינפריים העתיקים.
העניין הוא, העלות של חדשנות
בהנדסה ביולוגית גם יורדת.
זה מרצף גנים שולחני.
זה היה עולה מליוני דולרים לרצף גנים.
עכשיו אתם יכולים לעשות את זה על מכשיר שולחני כזה,
וילדים יכולים לשעות את זה במעונות.
זה מרכיב גנים Gen9,
אז עכשיו כשאתם מנסים להדפיס גן,
מה שאתם עושים זה שמישהו במפעל
עם פיפטות שם את הדברים האלה ביד,
יש לכם שגיאה על כל 100 זוגות בסיס,
וזה לוקח זמן ארוך ועולה הרבה כסף.
המכשיר החדש הזה
מרכיב גנים על שבב,
ובמקום שגיאה ל 100 זוגות בסיס,
זו שגיאה על 10,000 זוגות בסיס.
במעבדה הזו, תהיה לנו את היכולת של העולם
בהדפסת גנים תוך שנה,
200 מליון זוגות בסיס לשנה.
זה דומה לזמן שעברנו
מטרנסיסטור רדיו שלופף ביד
לפנטיום.
זה יהפוך לפנטיום של הנדסה ביולוגית,
וידחוף הנדסה ביולוגית לידיים
של חברות מעונות וסטרטאפים.
אז זה קורה בתוכנה וחומרה
וביו הנדסה,
אז זו הדרך הבסיסית החדשה לחשוב על חדשנות.
זו חדשנות מלמטה למעלה, זה דמוקרטי,
זה כאוטי, זה קשה לשליטה.
זה לא רע, אבל זה מאוד שונה,
ואני חושב שהחוקים המסורתיים שיש לנו
למוסדות לוא עובדים יותר,
ורובנו כאן
פועלים עם סט שונה של עקרונות.
אחד מהעקרונות האהובים עלי הוא כוח המשיכה,
שהוא הרעיון שלמשוך משאבים
מהרשת כשצריך אותם
במקום לאגור אותם במרכז
ולשלוט בהכל.
אז במקרה של סיפור סייפקאסט,
לא ידעתי כלום כשרעידת האדמה התרחשה,
אבל הייתי מסוגל למצוע את שון
שהיה מארגן קהילת ההאקרספייס,
ופיטר, האקר החומרה האנלוגית
שיצר את מונה הגייגר הראשון שלנו,
ודן, שבנה את מערכת הניטור של
אי שלושת המיילים (כור גרעיני בארה"ב) אחרי קריסת הכור.
ואת האנשים האלה לא הייתי מסוגל למצוא
לפני וכנראה היה יותר טוב
שמצאתי אותם ממש בזמן ברשת,
אני נושר מכללה שלוש פעמים,
אז ללמוד במקום לחנך
מאוד קרוב לליבי,
אבל בשבילי, חינוך הוא מה שאנשים עושים לך
ולמידה היא מה שאתה עושה לעצמך.
(מחיאות כפיים)
וזה מרגיש כאילו, ואני משוחד,
זה מרגיש כאילו הם מנסים לגרום לכם לשנן
את כל האנציקלופדיה לפני שהם יתנו לכם לשחק,
ובשבילי, יש לי וויקיפדיה על הסלולרי,
וזה מרגיש כאילו הם מניחים
שאתם תהיו על פסגה של הר
לבד עם עפרון מספר 2
מנסים להבין מה לעשות
כשלמעשה אתם תמיד תהיו מחוברים,
תמיד יהיו לכם חברים,
ואתם יכולים לשלוף את וויקיפדיה מתי שתצטרכו אותה,
ומה שאתם צריכים ללמוד זה איך ללמוד.
במקרה של סייפקאסט, חבורה של חובבנים
כשהתחלנו לפני שלוש שנים,
הייתי טוען שאנחנו כנראה כקבוצה
יודעים יותר מכל ארגון אחר
על איך לאסוף מידע ולפרסם מידע
ולעשות מדע אזרחי.
מצפן במקום מפות.
אז זה, הרעיון הוא שהעלות של כתיבת תוכנית
או מיפוי משהו נעשה כל כך יקר
וזה לא מאוד מדוייק או שמיש.
אז בסיפור סייפקאסט, ידענו שאנחנו צריכים לאסוף מידע,
ידענו שרצינו לפרסם את המידע,
ובמקום לנסות להעלות תוכנית מדוייקת,
אמרנו בהתחלה, בואו נשיג מוני גייגר.
או, הם נגמרו.
בואו נבנה אותם. אין מספיק חיישנים.
אוקיי, אז אנחנו יכולים ליצור מונה גייגר נייד,
אנחנו יכולים לנסוע מסביב. אנחנו יכולים להשיג מתנדבים.
אין לנו מספיק כסף, בואו נעשה את זה בקיקסטארטר.
לא היינו יכולים לתכנן את כל זה,
אבל בזה שהיה לנו מצפן חזק,
אנחנו לבסוף הגענו למקום אליו הלכנו,
ובשבילי זה מאוד דומה לפיתוח תוכנה גמיש,
אבל הרעיון הזה של מצפנים מאוד חשוב.
אז אני חושב שהחדשות הטובות הן
שאפילו שהעולם ממש מורכב,
מה שאתם צריכים לעשות מאוד פשוט.
אני חושב שזה נוגע ללעצור את הרעיון
שאתם צריכים לתכנן כל דבר מראש,
אתם צריכים לאגור הכל,
ואתם צריכים להיות מוכנים,
ולהתמקד בלהיות מחוברים,
תמיד לומדים,
מודעים לגמרי,
ומאוד נוכחים.
אז אני לא אוהב את המילה "עתידני."
אני חושב שאנחנו צריכים להיות עכשוויסטים,
כמו שאנחנו עכשיו.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)