אני מבלה את רוב הזמן שלי
במחשבה על ילדות קטנות,
דבר קצת מוזר לומר כאדם בוגר בחברה שלנו.
אבל, כן. רוב הזמן אני חושב על ילדות קטנות,
ואני חושב שזה בעיקר כי יש לי אחת.
זאת שלי, ואני חושב שממש תאהבו אותה.
היא חכמה ומצחיקה,
נחמדה לאנשים וחברה טובה.
אבל כשאני מדבר על הבת שלי, המילה שאני אומר הכי הרבה
היא: "ספורטאית".
הילדה שלי אתלטית.
היא חזקה ומהירה,
בעלת איזון מעולה ושליטה טובה בגוף.
היא אלופת המדינה מזה שלוש שנים
ב'שאולין קמפו'.
בגיל תשע, היא כבר היתה בחצי הדרך לחגורה שחורה.
הבת שלי אתלטית.
עכשיו, כשעומד לפניכם אדם בגובה 1.88 מטר ובמשקל של 106 ק"ג,
ואומר שהבת שלו אתלטית,
אתם יכולים לחשוב שזאת השתקפות שלו.
זה לא.
(צחוק)
בתיכון, אשתי זכתה פעמיים כשחקנית כדורגל מצטיינת כלל-ארצית,
ופעמיים כשחקנית כדורעף מצטיינת כלל-ארצית,
ואני שיחקתי "מבוכים ודרקונים".
וזה מסביר למה
למרות שהבת שלי אתלטית,
היא גם חנונית ענקית, ואני מת על זה.
היא מתהלכת בבית בתוך שמלת להבות
שהיא הכינה בעצמה.
היא יושבת על כס הברזל --
(צחוק)
למרות שהיא מעולם לא ראתה את "משחקי הכס",
בעיקר כי אנחנו לא ההורים הכי גרועים שחיו מעולם.
אבל היא יודעת שיש מישהי שנקראת "אם הדרקונים",
והיא קוראת לעצמה כך, והיא אוהבת את זה.
היא מעריצה ענקית של ספרי קומיקס.
נכון לעכשיו, הדמות האהובה עליה היא גרוט.
היא אוהבת את גרוט.
היא מעריצה את הענק הירוק.
אבל הבת שלי, באמת בלב,
הקטע שלה הוא מלחמת הכוכבים.
הבת שלי היא ג'דיי.
למרות שישנם ימים בהם היא גם סית',
שזו בחירה שאני יכול לכבד.
(צחוק)
אבל השאלה שאני חייב לשאול היא
למה כשהבת שלי מתחפשת,
אם זה לגרוט או לענק הירוק,
אם זה לאובי-וואן קנובי או דארת' מול,
למה היא מתחפשת רק לדמויות של בנים?
איפה כל גיבורות העל?
וזאת לא באמת השאלה,
כי יש המון גיבורות על.
השאלה שלי היא איפה כל הדברים של גיבורות העל?
איפה כל התחפושות? איפה כל הצעצועים?
כי כל יום שהבת שלי משחקת כשהיא מחופשת,
היא לומדת דברים
דרך תהליך, שבתחום העבודה שלי,
כפרופסור לחקר התקשורת,
מתייחסים אליו כפדגוגיה ציבורית.
כלומר, איך חברות לומדות אידאולוגיות.
זאת הדרך בה אתם לומדים מה זה אומר להיות גבר או אישה,
מה זה אומר להתנהג יפה בציבור,
מה זה אומר להיות פטריוטי ובעל נימוסים טובים.
זה כל מרכיבי היחסים החברתיים הבונים אותך כאדם.
בקצרה, זה איך אנחנו לומדים את מה שאנחנו יודעים על אנשים אחרים
ועל העולם.
אבל אנחנו חיים בחברה שהיא 100 אחוז רווית מדיה.
כלומר, שכל פן בקיום האנושי שלנו
פרט לתפקודים הגופניים הבסיסיים,
מושפע באיזשהו אופן מהמדיה.
מהמכונית שאתם נוהגים, דרך האוכל שאתם אוכלים,
הבגדים שאתם לובשים,
הדרך בה אתם בונים את היחסים שלכם,
אל השפה עצמה, בה אתם משתמשים לגבש מחשבה --
כל זה מתווך בדרך כלשהי.
אז התשובה היא שבחברה שלנו
הדרך בה אנחנו לומדים את מה שאנחנו יודעים על אנשים ועל העולם
היא בגדול באמצעות המדיה.
ובכן, זה קצת עקום,
בזה שהחברה שלנו,
מדיה לא פשוט קיימת כהפצת מידע, טכנולוגיה והתקנים.
מדיה קיימת כתאגידים.
וכאשר הפצת המידע קשורה לרווח כספי,
יש לנו בעיה.
כמה גדולה הבעיה?
תחשבו על זה:
בשנת 1983, 90 אחוז מהתקשורת האמריקנית היתה שייכת ל-50 חברות.
בכל שוק, 50 חברות, אלו הרבה חברות
זה הרבה השקפות שונות
ב-2015, המספר הזה הצטמצם לשש,
שש חברות.
יש את NBC, AOL,
וולט דיסני, ניוז, ויה-קום ו-CBS,
שש החברות האלה הפיקו 9 מתוך 10 סרטים שאתם רואים,
9 מתוך כל 10 תכניות טלויזיה, 9 מתוך כל 10 שירים.
9 מתוך כל 10 ספרים.
אז השאלה שלי אליכם היא,
אם שש חברות שולטות ב-90 אחוז מהמדיה האמריקנית,
כמה השפעה אתם חושבים שיש להם על מה מותר לך לצפות בכל יום?
מכיוון שבחקר התקשורת,
אנחנו אומרים הרבה שהמדיה לא יכולה לומר לנו מה לחשוב,
והם לא יכולים, הם נוראים בזה.
אבל זו לא העבודה שלהם.
התקשורת לא אומרת לנו מה לחשוב.
התקשורת אומרת לנו על מה לחשוב.
היא שולטת בשיחה,
ובשליטה על השיחה,
היא לא צריכה להביא אותך לחשוב על מה שהם רוצים שתחשוב.
היא רק צריכה להביא אותך לחשוב על הדברים שהיא רוצה שתחשוב,
וחשוב מזה, לא לחשוב על הדברים שהיא לא רוצה שתחשוב.
היא שולטת בשיחה.
איך זה פועל בפועל ?
ניקח אחת מהחברות הללו.
ניקח משהו קל.
נדבר על החברה של וולט דיסני לרגע.
הסיבה שאני תמיד בוחר בדיסני היא כזאת.
יש אדם אחד בחדר שמעולם לא צפה בסרט של דיסני?
הסתכלו סביב, בדיוק.
בחרתי בדיסני כי יש לה מה שנקרא 100 אחוז חדירה
בחברה שלנו.
כל אדם נחשף לדיסני.
אז זו דוגמא קלה.
משנת 1937, דיסני עשתה את רוב רווחיה ממכירת נסיכות לילדות.
זה עשה הון עתק מהכסף שלה.
אלא אם כן, בטח, הנסיכה שהבת שלך מתעניינת בה,
כמו הבת שלי, היא, זו.
תראו, ב2012,
דיסני רכשה את סרטי-לוקאס בסכום של 4 מיליארד דולר,
ומיידית הם הציפו את חנויות דיסני עם חאן סולו
אובי-ואן קנובי, דארת' ויידר ולוק סקייווקר ויודה
אבל לא הנסיכה ליאה.
למה? כי הנסיכה הזו הורסת את הפדגוגיה הציבורית
לנסיכות הללו.
אז דיסני לא הציבה את מוצרי הנסיכה ליאה בחנות,
וכשאנשים ניגשו לדיסני ואמרו,
"היי, איפה כל הדברים של הנסיכה ליאה?"
דיסני אמרה, "אין לנו שום כוונה
לשים מוצרי הנסיכה ליאה בחנות".
ומעריצים כעסו ושאטו אל טוויטר
עם ההאשטג WeWantLeia# (רוצים את ליאה).
ודיסני אמרה, "רגע, זה לא מה שהתכוונו.
מה שהתכוונו,
אין לנו מוצרי הנסיכה ליאה עדיין, אבל נשים".
זה היה ב2012, עכשיו 2015,
אם תלכו לחנות דיסני, כמו שאני עשיתי לאחרונה,
ותחפשו מוצרי הנסיכה ליאה,
יודעים כמה פריטי הנסיכה ליאה קימים בחנות?
אפס, כי לדיסני אין שום כוונה לשים את מוצרי הנסיכה ליאה בחנות.
ואנחנו לא צריכים להיות מופתעים כי גילינו שזאת היתה המדיניות שלה
כאשר היא קנתה את מארוול ב-2009
בסכום של 4.5 מיליארד דולר.
כי כשאתה מרוויח המון כסף ממכירת נסיכות לילדות,
אתהרוצה לעשות כסף גם מבנים.
ומה טוב יותר למכור לבנים מגיבורי על?
אז לדיסני היתה גישה לקפטן אמריקה ות'ור,
הענק הירוק,
היתה לה אפילו גישה
לקבוצת גיבורי-על עלומה.
עד כדי כך מארוול היתה טובה במכירת גיבורי-על.
אשתקד, היא שחררה סרט בשם "שומרי הגלקסיה".
זה סרט שממש לא היה אמור לעבוד.
אף אחד לא שמע עליהם פרט לחנונים של קומיקס כמוני.
אחת הדמויות היא עץ מדבר.
אחת הדמויות היא דביבון דמוי אדם.
זה לא צריך לעבוד.
והם עשו קופה רצינית עם "שומרי הגלקסיה".
הדמות כאן באמצע, שמה גאמורה.
בכיכובה של זואי סלדנה,
היא חזקה וחכמה ומהירה, ונלחמת כמו נינג'ה,
בכיכובה של יפיפיה שחורה,
והבת שלי התאהבה בה.
אז כמו כל אבא חנון טוב, הלכתי לקנות לבת שלי דברים של גאמורה,
וכשהגעתי לחנות, למדתי משהו מאוד מעניין.
אם רציתי לקנות לה תיק של גאמורה,
ובכן, גאמורה לא עליו.
לבטח היו צריכים לשווק אותו כ"חלק" משומרי הגלקסיה.
(צחוק)
ואם רציתי לקנות לה קופסת אוכל, היא לא היתה עליו,
ואם רציתי לקנות לה חולצה,
היא לא היתה עליה.
למעשה,
אם הלכתי לחנות, כפי שעשיתי,
והייתי מסתכל בתצוגה,
אפשר למצוא תמונה קטנה של גאמורה ממש כאן,
אבל אם נסתכל על כל מוצר ממשי על המדף הזה,
גאמורה באף אחד מהם.
עכשיו, יכולתי לשאוט אל טוויטר עם ההאשטג WheresGamora# (איפה גאמורה),
כפי שעשו מליוני מעריצים מסביב לעולם,
אבל האמת היא שלא הייתי באמת מופתע,
כי הייתי שם כשדיסני שחררה את "הנוקמים".
ורק השנה, יש לנו סרט נוקמים חדש, "עידן אולטרון",
וכולנו התרגשנו מאוד,
כי לא היתה גיבורת על אחת אלא שתיים,
מכשפת השני והאלמנה השחורה.
וכולנו התרגשנו מאוד.
הנה הדבר האמיתי בעניין הזה.
למרות שסקרלט ג'והנסון,
אחת השחקניות היותר פופלריות באמריקה, משחקת את האלמנה השחורה,
והאלמנה השחורה היא כוכבת
של לא אחד, לא שניים, אלא חמישה סרטים שונים של מארוול,
אין מוצר יחיד של האלמנה השחורה לרכישה.
לא אחד.
ואם תלכו לחנות של דיסני ותחפשו תחפושת של האלמנה השחורה,
מה שתמצאו זה את קפטן אמריקה והענק הירוק.
תמצאו את איירון מן ות'ור.
אפילו תמצאו את וור משין,
שאפילו לא היה בסרט כל כך הרבה זמן.
מה שלא תמצאו זה את האלמנה השחורה.
ויכולתי לשאוט אל טוויטר עם ההאשטג, כמו שרבים עשו,
WheresNatasha# (איפה נטשה).
אבל עייפתי מלעשות את זה.
עייפתי מהצורך לעשות את זה.
בכל המדינה עכשיו,
יש ילדים שמשחקים עם ערכת סייקל בלאסט קוינג'ט,
איפה שקפטן אמריקה רוכב אופנוע החוצה ממטוס נע
ממש מגניב.
אתם יודעים כמה מגניב זה?
כ"כ מגניב שכשזה קרה בסרט,
זאת היתה האלמנה השחורה שעשתה את זה.
לא רק שהיא נמחקה,
היא גם הוחלפה עם דמות גברית.
ומה זה מלמד אותנו?
בחמש השנים הבאות,
דיסני והאחים וורנר ועוד חבורה של אולפני סרטים
עומדים לשחרר מעל 30 סרטים באורך מלא
עם דמויות מספרי קומיקס,
ומתוך 30 הסרטים באורך מלא,
בדיוק בשניים מהם תוביל דמות נשית.
שניים.
עכשיו, יהיו נשים בשאר הסרטים הללו,
אבל הן יהיו דמויות צדדיות, הן יהיו מטעמי אהבה,
הן יהיו חברות בקבוצות.
הן לא יהיו הדמות הראשית.
ואם מה שאנחנו לומדים, מה שאנחנו יודעים
על אנשים אחרים ועל העולם אנחנו למדים דרך התקשורת,
אז החברות האלו מלמדות את הבת שלי שאפילו אם היא חזקה
וחכמה ומהירה ונלחמת כמו נינג'ה,
כל הארבעה הנ"ל נכונים כלפיה,
זה לא משנה.
או שהיא תזכה להתעלמות כמו גאמורה
או תמחק ותוחלף בבן
כמו האלמנה השחורה.
וזה לא הוגן.
זה לא הוגן בשבילה וזה לא הוגן בשביל הבנים והבנות שלכם גם כן.
אבל זה העניין:
אני מגדל ילדה קטנה, ויש בתוכה טום-בוי קטן,
ודרך-אגב, זה דבר נורא לקרוא לילדה.
מה שזה בעצם אומר, התכונות האלו שמגדירות אותך,
לא באמת שלך,
הן לך רק בהשאלה קצרה מבנים.
אבל יש לכם מושג כמה צער היא תקבל במהלך חייה
עקב הטום-בוי הקטן שבה?
אפס. כלום.
אנשים יחשבו שזה חמוד.
הם יקראו לה כוחנית, כי בחברה שלנו,
הוספת תכונות גבריות לכאורה לנשים
נדמה כמו שדרוג, נדמה כבונוס.
אני לא מגדל ילד קטן, כמו מייק.
מייק הוא ילד קטן בפלורידה. בן 11.
והדבר שהוא הכי אוהב בעולם
זאת תכנית בשם "הפוני הקטן שלי: חברות זה קסם",
כמו מליון ילדים אחרים ברחבי אמריקה.
התכנית הזאת משווקת לילדות בגילאי 5 עד 9,
אבל יש מליוני בנים
וגברים
שנהנים מהתכנית "הפוני הקטן שלי: חברות זה קסם".
יש להם מועדון.
הם קוראים לעצמם ברוניס,
אחוות פוני, חבר'ה שאוהבים סוסי פוני.
במקרה אני אחד מהם.
ומה מייק ואני
ועוד מליוני ילדים וגברים לומדים בעולם הנשי,
אפילו רכרוכי של "הפוני הקטן שלי"?
ובכן, לומדים ללמוד קשה ולעבוד קשה ולחגוג חזק
ולהיראות טוב ולהרגיש טוב
ולעשות טוב,
רחמנא ליצלן מלימוד רעיונות רכרוכיים כאלו לבנים.
אז הילדים האחרים בשכונה של מייק נטפלו אליו והחטיפו לו
והם צחקו עליו,
ובגיל 11, מייק הולך הביתה,
מוצא חגורה, כורך אותה סביב הצוואר,
ותולה את עצמו ממיטת הקומותיים.
כי פיתחנו חברה
בה אתה מעדיף למות כבן מאשר להיחשב כאוהב דברים לבנות.
וזה לא אשמת מייק. זו אשמתנו.
איכזבנו אותו.
איכזבנו את ילדינו.
ואנחנו חייבים להם משהו יותר טוב.
אנחנו חייבים לשים קץ לכך שגיבורות העל היחידות
מופיעות על חולצות ורודות ובגיזרה לבנות.
חייבים לעצור.
כשהרכבתי את ההרצאה, אנשים אמרו לי,
"ובכן, זה לעולם לא יקרה." ואני אמרתי, "באמת ?"
כי רק השנה, טארגט הכריזה
שהיא הולכת להפסיק למגדר את מעברי הצעצועים.
היא הולכת לערבב.
עכשיו, לפני שנשבור את הכתפיים מלטפוח לטארגט על השכם,
רק השבוע היא הוציאה חולצה
בה אחת מהסצנות הסמליות ביותר בסרט "מלחמת הכוכבים: תקווה חדשה"
בה הנסיכה ליאה מתעמתת עם לורד האופל של הסית',
יצאה על חולצה
בה באופן מסתורי היא הוחלפה על ידי לוק.
אז בוא לא נטפח לעצמנו על השכם יותר מידי.
ורק השבוע גם,
דיסני הכריזה שהיא לא הולכת יותר למגדר את התחפושות לליל כל-הקדושים,
ואני אמרתי, "תודה, דיסני,
פרט לעובדה שהתחפושות היחידות שאת עושה הם של גיבורי על זכריים,
זה משנה מי הולך ללבוש אותם?"
רק השבוע, 'מטל', יצרני ברבי,
הכריזו שהם הולכים להוציא פס "DC גיבורות על" (תכנית).
והעניין המצחיק הוא,
שהם נפגשו עם בנות
ושאלו אותם מה הן רוצות לראות בבובות,
ואתם יכולים לראות, יש להם שוקיים
וברכיים שניתן לכופף כדי לעשות דברים של גיבורות על.
ובבקשה ריכשו אותם.
ואל תרכשו אותם רק לבנות שלכם,
קנו אותם גם לבנים שלכם.
כי זה חשוב שבנים ישחקו עם וגם כגיבורות על.
בדיוק כפי שהבת שלי משחקת עם וגם כגיבורי על.
למעשה, דבר שהייתי אוהב
הוא עולם בו כל אדם שנכנס לחנות
נכנס עם טבלת זרימה קטנה בראש
באם לקנות את הצעצוע לבן או לבת,
וזוהי טבלת זרימה פשוטה בגלל שיש בה רק שאלה אחת.
היא אומרת, "האם הצעצוע מופעל עם איברי המין?"
(צחוק)
אם התשובה היא כן,
אז זה לא צעצוע לילדים.
(צחוק)
ואם התשובה לא,
אז הצעצוע לבנים ובנות.
זה באמת פשוט.
כי היום הוא למעשה על העתיד של העתיד, ובעתיד שלי,
מתייחסים לבנים ולבנות במידה שווה
בכבוד, בהערכה, והכי חשוב - בייצוג.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)