V roku 1997, Francúzka Jeanne Calment
opustila po 122 rokoch a 164 dňoch túto Zem,
čo ju spravilo najdlhšie žijúcou osobou v histórii.
Jej vek bol taký ohromujúci,
že jeden milionár sľúbil milión dolárov komukoľvek, kto prekoná jej rekord.
Ale v skutočnosti, je dožitie tohto, alebo ešte vyššieho veku,
výkon, ktorý iba málokto, ba možno už žiadni ľudia
nebudú schopní dokázať.
Ľudské telá proste nie sú stavané na extrémne starnutie.
Naša kapacita je približne 90 rokov.
Ale, čo starnutie naozaj znamená
a ako bojuje proti úsiliu tela ostať nažive?
Intuitívne vieme, čo znamená starnúť.
Pre niektorých, to znamená dospievať,
kým pre iných, zostarnúť.
Nájdenie konkrétnej vedeckej definície starnutia je však výzvou.
Čo môžeme povedať je, že starnutie nastáva, keď vnútorné procesy
a interakcie s prostredím, ako je slnečné svetlo,
a toxíny vo vzduchu, vode a v našej strave,
spôsobia zmeny v štruktúre
a fungovaní molekúl a buniek nášho tela.
Tieto zmeny zase spôsobujú ich pokles
a následne zlyhanie celého organizmu.
Presné mechanizmy starnutia sú málo pochopené.
V poslednej dobe však vedci identifikovali 9 fyziologických znakov,
od genetických zmien
až po schopnosť regenerácie buniek,
ktoré zohrávajú hlavnú úlohu.
Po prvé, ako roky bežia, naše telá hromadia genetické poškodenie
vo forme lézií DNA.
Tieto sa vyskytujú prirodzene pri replikácii ľudskej DNA,
ale aj v nedeliteľných bunkách.
Organely nazývané mitochondrie sú obzvlášť náchylné na toto poškodenie.
Mitochondrie produkujú adenozíntrifosfát
alebo ATP,
hlavný energetický zdroj pre všetky bunkové procesy,
plus mitochondrie regulujú mnoho rôznych bunkových aktivít
a zohrávajú dôležitú úlohu pri programovanej bunkovej smrti.
Ak činnosť mitochondrií klesá,
tak sa zhoršuje tiež činnosť buniek a neskôr celých orgánov.
Ďalšie zmeny sa vyskytujú vo vzoroch génovej expresie,
tiež známych, ako epigenetické zmeny,
ktoré ovplyvňujú tkanivá a bunky tela.
Gény umlčané alebo vyjadrené iba na nízkej úrovni u novorodencov
sa stanú významnými u starších ľudí,
čo vedie k rozvoju degeneratívnych chorôb,
ako Alzheimerova choroba, ktoré urýchľujú starnutie.
Aj keby sme sa mohli vyhnúť všetkým týmto škodlivým genetickým zmenám,
ani naše vlastné bunky by nás nemohli zachrániť.
Faktom ostáva, že bunková regenerácia,
základná podstata života,
upadá, keď starneme.
DNA v našich bunkách je zabalená do chromozómov,
z ktorých má každý na koncoch 2 ochranné časti, nazývané teloméry.
Tie sa skrátia vždy, keď sa bunky replikujú
Keď sa teloméry stanú príliš krátkymi,
bunky sa prestávajú replikovať a zomierajú,
čo spomaľuje schopnosť tela obnoviť sa.
S vekom bunky tiež starnú,
aj proces, ktorý zastavuje ich bunkový cyklus v časoch rizika,
ako napríklad pri šírení rakovinových buniek
Počas starnutia tiež klesá schopnosť reagovať,
zastavením rastu buniek a znižovaním ich schopnosti replikovať sa.
Starnutie postihuje aj kmeňové bunky, ktoré sa nachádzajú v mnohých tkanivách
a majú schopnosť množiť sa bez obmedzenia a doplniť ostatné bunky.
Ako starneme, klesá počet kmeňových buniek
a bunky začínajú strácať svoj regeneračný potenciál,
čo ovplyvňuje obnovu tkaniva a zachovanie pôvodných funkcií našich orgánov.
Ďalšie zmeny sa týkajú schopnosti buniek správne fungovať.
Ako starnú, prestávajú byť schopné vykonávať kontrolu kvality proteínov,
čo spôsobuje nahromadenie poškodených a potenciálne toxických živín,
čo vedie k nadmernej metabolickej aktivite,
ktorá pre nich môže byť smrteľná.
Medzibunková komunikácia sa tiež spomaľuje,
čo nakoniec oslabuje schopnosť tela riadne fungovať.
Je toho veľa, čo ešte nevieme o starnutí.
Napokon, spôsobuje dlhý život, tak ako ho poznáme, strava
cvičenie,
lieky,
alebo niečo iné?
Predĺži náš život technológia budúcnosti,
ako nanoboty na opravu buniek
alebo génová terapia?
A chceme vôbec žiť dlhšie ako doteraz?
S 122 rokmi ako inšpiráciou na začiatok,
kto vie, kam nás naša zvedavosť môže zaviesť.