În 1997, o franțuzoaică pe nume Jeanne Calment
a trecut în neființă după 122 de ani și 164 de zile pe acest Pământ,
devenind cel mai bătrân om din istorie.
Vârsta ei era atât de uluitoare,
încât un milionar a promis un milion de dolari celui ce-i poate bate recordul.
Dar în realitate, atingerea acestei vârste sau uneia mai mari
e o realizare pe care foarte puțini,
sau poate chiar nimeni nu o poate atinge.
Corpurile omenești nu sunt făcute pentru o îmbătrânire extremă.
Capacitatea noastră e limitată la aproximativ 90 de ani.
Dar ce e îmbătrânirea
și cum neutralizează ea eforturile corpului de a rămâne în viață?
Știm intuitiv ce e îmbătrânirea.
Pentru unii înseamnă maturizare,
în timp ce pentru alții înseamnă înaintare în vârstă.
Totuși e greu de găsit o definiție strict științifică a îmbătrânirii.
Putem spune că îmbătrânirea are loc atunci când procesele interne
și interacțiunile cu mediul înconjurător, precum lumina soarelui
și toxinele din aer, din apă și din dietele noastre
provoacă schimbări în structura
și funcția moleculelor și celulelor din corp.
Aceste schimbări conduc la degradarea acestora
și apoi la prăbușirea întregului organism.
Mecanismele exacte ale îmbătrânirii sunt puțin înțelese,
însă recent, cercetătorii au identificat nouă trăsături fiziologice,
variind de la modificările genetice
la schimbările în abilitatea celulei de a se regenera,
ce joacă un rol esențial.
Mai întâi, odată cu trecerea anilor,
corpul acumulează erori genetice sub formă de leziuni ale ADN-ului.
Acestea apar în mod natural atunci când ADN-ul se multiplică,
dar și în celulele ce nu se divid.
Organitele numite mitocondrii sunt în special predispuse acestor degradări.
Mitocondriile produc adenozintrifosfat
sau ATP,
sursa principală de energie pentru toate procesele celulare,
în plus, mitocondriile reglează multe procese celulare
și joacă un rol important în moartea programată a celulei.
Dacă funcțiile mitocondriei se reduc,
atunci celulele și mai apoi toate organele se deteriorează.
Au loc și alte modificări în structura genelor,
cunoscute drept modificările epigenetice,
ce afectează țesuturile și celulele corpului.
Genele inactive sau exprimate doar în nivelurile scăzute la nou-născuți
devin dominante la oamenii în vârstă,
conducând la dezvoltarea bolilor degenerative,
precum boala Alzheimer ce accelerează îmbătrânirea.
Chiar dacă am putea evita aceste modificări genetice dăunătoare,
nici măcar propriile noastre celule nu ne-ar putea ajuta.
Problema e că regenerarea celulară, însăși esența vieții,
scade pe măsură ce îmbătrânim.
ADN-ul celulelor noastre e acoperit cu cromozomi,
fiecare având două regiuni protectoare la extremități numite telomeri.
Acestea se scurtează ori de câte ori celula se multiplică.
Atunci când telomerii devin prea scurți,
celulele nu se mai multiplică și mor,
încetinind abilitatea corpului de a se reface.
Odată cu vârsta, celulele îmbătrânesc și ele treptat,
un proces ce stopează ciclul celulei în perioade riscante,
ca atunci când se înmulțesc celulele canceroase.
Însă răspunsul se accentuează pe măsură ce îmbătrânim,
oprind creșterea celulară și întrerupând abilitatea de a se înmulți.
Îmbătrânirea implică și celulele stem prezente în multe țesuturi
ce au proprietatea de a se divide nelimitat pentru a înlocui alte celule.
Pe măsură ce îmbătrânim, numărul celulelor stem scade
și tind să-și piardă din potențialul regenerativ,
afectând reînnoirea țesutului și menținerea funcțiilor organelor.
Alte schimbări afectează abilitatea celulelor de a funcționa corect.
Odată ce îmbătrânesc, ele nu mai pot controla eficient proteinele,
cauzând acumularea de nutrienți deteriorați și potențial toxici,
ce pot declanșa o activitate metabolică excesivă ce le poate fi fatală.
Comunicarea intercelulară încetinește și ea,
slăbind abilitatea funcțională a corpului.
Sunt multe lucruri despre îmbătrânire pe care încă nu le înțelegem.
Însă, poate fi viața îndelungată asigurată prin dietă,
activitate fizică, medicamente sau prin altceva?
Vor putea tehnologiile viitoare, precum nanoboţii ce repară celulele
sau terapia genetică,
să ne extindă viața în mod artificial?
Și ne dorim să trăim mai mult decât acum?
Având ca țel vârsta de 122 de ani,
nu se știe unde ne-ar putea conduce curiozitatea.