Här är berättelsen om Awesome:
Den börjar för ungefär 40 år sen,
när min mamma och pappa kom till Kanada.
Min mamma lämnade Nairobi i Kenya.
Min pappa lämnade en liten by utanför Amritsar i Indien.
De kom hit i slutet på 60-talet.
De flyttade till en skum förort ungefär en timme öster om Toronto,
och de flyttade till ett nytt liv.
De träffade sin första tandläkare,
de åt sin första hamburgare,
de fick sina första barn.
Min syster och jag
växte upp här
och vi hade en lugn, lycklig barndom.
Vi hade en nära familj,
goda vänner, en lugn gata.
Medan vi växte upp tog vi för givet
många saker mina föräldrar inte kunde
räkna med när de växte upp,
saker som att strömmen alltid är på
i husen,
saker som skolor tvärs över gatan,
sjukhus längre ner längs vägen
och isglass på bakgården.
Vi växte upp och vi blev äldre.
Jag började på high school.
Jag tog examen.
Jag flyttade hemifrån, jag fick ett jobb,
jag hittade en flicka, jag slog mig ner -
jag inser att det låter som en dålig sitcom eller Cat Stevens-låt
(Skratt)
men livet var ganska gott.
Livet var ganska gott.
2006 var ett fantastiskt år.
Under en klarblå himmel i juli i Ontarios vindistrikt,
gifte jag mig, omgiven av
150 familjemedlemmar och vänner.
2007 var ett fantastiskt år.
Jag tog examen,
och jag åkte på en lång bilresa med två av mina närmaste vänner.
Här är en bild av mig och Chris,
vid Stilla havets kust.
Vi såg faktiskt sälar genom bilfönstret,
och vi stannade för att ta en snabb bild
och sen skymde vi dem med våra stora huvuden.
(Skratt)
Så de syns egentligen inte alls,
men det var en hisnande syn,
tro mig.
(Skratt)
2008 och 2009 var lite tyngre.
Jag vet att de var tyngre för många,
inte bara för mig.
Till att börja med var nyheterna så tunga.
De är fortfarande tunga, och de var tunga dessförinnan.
men när man öppnade en tidning, när man slog på TV:n
så handlade det om smältande istäcken,
krig som pågick i hela världen,
jordbävningar, orkaner
och en ekonomi som balanserade på gränsen till kollaps,
och som också sen kollapsade,
och så många av oss förlorade våra hem,
eller våra jobb,
eller våra pensioner,
eller vårt uppehälle.
2008, 2009 var tunga år för mig av ytterligare ett skäl.
Jag gick igenom en hel del privata problem
vid den tiden.
Mitt äktenskap gick inte så bra,
och vi växte bara alltmer isär.
En dag kom min fru hem från jobbet
och samlade modet, genom många tårar,
att ha en väldigt ärlig konversation.
Och hon sa, "Jag älskar dig inte längre,"
och det var en av de mest smärtsamma saker jag någonsin hade hört
och definitivt den mest hjärtslitande sak jag någonsin hade hört,
tills bara en månad senare,
när jag fick höra något än mer hjärtslitande.
Min vän Chris, som jag nyss visade på bild,
hade slagits mot psykisk ohälsa
under en tid.
Och alla de
vars liv har berörts av psykisk ohälsa,
vet hur utmanande det kan vara.
Vi pratade i telefon vid 22.30
en söndagskväll.
Vi pratade om TV-programmet som vi hade sett den kvällen.
Och på måndag morgon fick jag höra att han var borta.
Ledsamt nog, hade han tagit sitt liv.
Och det var en riktigt tung tid.
Och mörka moln seglade upp på min himmel,
och jag fann det väldigt, väldigt svårt
att tänka på någonting som var gott.
Jag sa mig själv att jag behövde hitta ett sätt
att fokusera på det positiva på något vis.
Så en kväll kom jag hem från jobbet,
och loggade in på datorn
och startade en liten webbsajt
som kallades 1000awesomethings.com.
Jag försökte påminna mig själv
om de enkla, universella, små glädjeämnen som vi älskar
men som vi inte pratar nog om
saker som servitörer och servitriser
som fyller på ditt glas utan att fråga,
sitta vid det bord som får gå först
till buffébordet på ett bröllop,
att ta på sig varma underkläder från torktumlaren,
eller när det öppnar en ny kassa i butiken
och du fick komma först i kön -
även om du var sist nyss, bara glider in där.
(Skratt)
Och långsamt över tid,
började jag skapa en bättre sinnesstämning.
Jag menar, 50 000 bloggar
startas varje dag
och min blogg var bara en av de 50 000.
Och ingen läste den, utom min mamma.
(Skratt)
Fast jag borde nämna att trafiken sköt i höjden
och gick upp med 100 procent
när hon skickade vidare till min pappa.
(Skratt)
Och sen blev jag upprymd
när den började få tiotals besök,
och sen blev jag upprymd när den besöktes av dussintals
och sen hundratals och sen tusentals
och sen miljoner.
Den blev större och större och större.
Och sen fick jag ett telefonsamtal,
och rösten i andra änden sa
"Du har precis vunnit Priset för världens bästa blogg."
(Skratt)
Jag tänkte, det låter som ett påhitt.
(Skratt)
(Applåder)
Vilket afrikanskt land vill du att jag ska skicka alla mina pengar till?
(Skratt)
Men som det blev, så hoppade jag på ett flyg
och hamnade på röda mattan
mellan Sarah Silverman, Jimmy Fallon och Martha Stuart.
Och jag gick upp på scenen och tog emot ett Webby-pris för bästa blogg.
Och häpnaden
och förundran över detta
överskuggades enbart när jag återvände till Toronto,
för där, i min inbox,
väntade tio litteraturagenter på mig
för att prata om att göra en bok av alltihop.
Vi hoppar fram till året därpå
och boken "The Book of Awesome" har nu legat
högst på topplistan i 20 veckor i sträck.
(Applåder)
Jag sa att jag ville göra tre saker idag.
Jag ville berätta berättelsen om Awesome,
jag ville dela med mig av Awesomes tre A:n
och jag ville lämna er med en avslutande tanke.
Så låt oss prata om tre A:n.
Över de senaste åren
har jag inte haft mycket tid till att verkligen tänka.
Men på sistone har jag haft möjlighet att ta ett steg tillbaka
och fråga mig själv: "Vad är det som under de senaste åren
har hjälpt mig att få min webbsajt att växa
men också att växa själv?"
Och jag har sammanställt de sakerna, för mig personligen,
som tre A:n.
De är Attityd, att vara Alert
och att vara Autentisk.
Jag vill beröra dessa helt kort.
Så, Attityd:
Vi kommer alla få bucklor,
vi kommer alla att få bulor.
Ingen kan förutse framtiden, men en sak kan vi veta
och det är att den inte kommer att bli
som vi tänkte oss.
Vi kommer alla att ha höga toppar
och stora dagar och stolta ögonblick
av leenden på examenspodier,
"far och dotter"-danser på bröllop
och friska barn som tjuter i förlossningsrummet.
Men mellan de höga topparna,
kan vi också få några bucklor och bulor.
Det är ledsamt,
och det är inte trevligt att prata om,
men din make skulle kunna lämna dig,
din flickvän skulle kunna vara otrogen,
din huvudvärk kanske är allvarligare än du trodde,
och din hund skulle kunna bli överkörd på gatan.
Det är inte en glad tanke,
men dina barn skulle kunna hamna i gäng
eller otrevliga situationer.
Din mamma skulle kunna få cancer,
din pappa skulle kunna bli elak.
Och det finns tillfällen i livet
när du faller ner i avgrunden själv
med ont i magen och hål i hjärtat,
och medan de dåliga nyheterna sköljer över dig,
och medan smärtan sugs in,
så hoppas jag att du kan känna
att du alltid har två alternativ.
Ett, du kan vara ett löv för vinden
och hänga med huvudet för alltid,
eller, två, du kan sörja
och sen möta framtiden
med nyktra ögon.
Att ha en bra attityd handlar om att välja alternativ nummer två,
och att välja, hur svårt det än är,
oavsett vilken smärta som slog till,
att välja att gå framåt och att gå vidare
och ta små steg mot framtiden.
Det andra A:et står för att vara Alert.
Jag älskar att hänga med treåringar.
Jag älskar hur de ser på världen,
för att de ser den för allra första gången.
Jag älskar hur de kan stirra på ett kryp som korsar trottoaren.
Jag älskar hur de tappar hakan
på sin första baseball-match
med tefatsögon och en handske på handen,
suger i sig smällen från slagträet och knaprandet på jordnötter
och lukten av varmkorv.
Jag älskar hur de kan ägna timmar åt att plocka maskrosor på gården
och göra ett fint blomarrangemang
till Thanksgiving-middagen.
Jag älskar hur de ser på världen,
för att de ser den
för allra första gången.
Att vara alert
handlar bara om att ta till sig sin inre treåring.
För att ni alla har varit tre år gamla.
Den treåriga pojken är fortfarande en del av dig.
Den treåriga flickan är fortfarande en del av dig.
De finns därinne.
Och att vara alert handlar bara om att minnas
att du en gång såg allt som du har sett
för första gången.
Det fanns en gång när du för första gången någonsin
möttes av gröna vågen av trafikljus på vägen hem från jobbet.
En gång var den första du gick förbi en öppen dörr till ett bageri
och kände doften av nybakat,
eller drog en sedel ur en gammal jackficka
och utbrast "Hittade pengar!"
Det sista A:et är att vara autentisk.
Och för det vill jag berätta en kort historia.
Låt oss gå tillbaka hela vägen till 1932
när, på en jordnötsgård i Georgia,
en liten pojke vid namn Rooselvelt Grier föddes.
Rosewelt Grier, eller Rosey Grier som han kallades,
växte upp och blev
en 137 kilo tung, två meter lång linjeback i NFL.
Han har nummer 76 på bilden.
Här är han på bild med "den fruktade fyran."
De här var de fyra killar i laget L.A. Rams på 60-talet
som du inte ville möta.
De var tuffa fotbollsspelare som gjorde sådant som de älskar,
som att krossa skallar
och plocka isär axlar på fotbollsplanen.
Men Rosey Grier hade också
en annan passion.
I sitt innersta autentiska jag,
älskade han också att brodera.
(Skratt)
Han älskade att sticka.
Han sa att det lugnade honom, gjorde honom avslappnad,
det motade hans flygrädsla och hjälpte honom att träffa tjejer.
Det är vad han sa.
(Skratt)
Han älskade det så mycket att när han slutade i NFL
började han gå med i klubbar.
Han gav till och med ut en bok
som hette "Rosey Griers broderi för män."
(Skratt)
(Applåder)
Det är ett jättebra omslag.
Notera att han faktiskt broderar sitt eget ansikte.
(Skratt)
Så vad jag älskar med den här berättelsen
är att Rosey Grier
helt enkelt är en så autentisk person,
och det är vad det innebär att vara autentisk.
Det handlar bara om att vara sig själv och vara okej med det.
Och jag tror att om du är autentisk,
så kommer du att följa ditt hjärta
och det kommer att ta dig till platser
och situationer och konversationer
som du älskar och njuter av.
Du träffar människor som du tycker om att prata med.
Du åker till platser du har drömt om.
Det slutar med att du följer ditt hjärta
och känner dig väldigt tillfredsställd.
Så det är tre A:n.
Som avslutande tanke vill jag ta med er hela vägen tillbaka
till när mina föräldrar kom till Kanada.
Jag vet inte hur det skulle kännas
att komma till ett nytt land
i 20-årsåldern.
Jag vet inte, eftersom jag aldrig har gjort det,
Men jag skulle gissa att det kräver en bra attityd.
Jag gissar att man skulle behöva vara ganska alert och medveten om sin omgivning
och uppskatta de små undren
som man ser i sin nya värld.
Och jag tror att man skulle behöva vara väldigt autentisk,
man skulle behöva vara sig själv
för att kunna ta sig igenom alla intryck.
Jag skulle vilja pausa mitt TEDTalk
i ungefär 10 sekunder
för att man får inte den här chansen så många gånger i livet,
och mina föräldrar sitter på första raden.
Så jag vill be dem, om det är okej,
att ställa sig upp.
Jag vill bara säga tack till er.
(Applåder)
När jag växte upp älskade min pappa att berätta
om sin första dag i Kanada.
Och det är en bra berättelse, för att det som hände var att
han klev av planet på Toronto flygplats,
och blev mottagen av en ideell förening,
som säkert drivs av någon i det här rummet.
(Skratt)
Den här ideella föreningen höll en stor välkomstlunch
för alla nya immigranter i Kanada.
Och min pappa berättade att han klev av planet och gick på lunchen
och att det fanns ett dignande bord där.
Det fanns bröd, det fanns såna där små inlagda dillgurkor,
det fanns oliver, såna där små vita lökar.
Det fanns rullar av kallskuren kalkon,
rullar av kallskuren skinka, rullar av kallskuren rostbiff
och små ostkuber.
Det fanns tonfisksmörgåsar och äggsmörgåsar
och laxsmörgåsar.
Det fanns lasagne, det fanns grytor,
det fanns brownies, det fanns smördegstarteletter
och det fanns pajer, massor med pajer.
Och när min pappa berättar, så säger han,
"Det galnaste var att jag aldrig hade sett något av allt det där - förutom bröd.
(Skratt)
Jag visste inte vad som var kött, vad som var vegetariskt.
Jag åt oliver med paj.
(Skratt)
Jag kunde bara inte ta in hur många saker man kan få tag i här.
(Skratt)
När jag var fem år gammal
brukade pappa ta med mig till affären
och där brukade han stirra förundrat
på de små klistermärken som sitter på frukt och grönsaker.
Han kunde säga, "Titta, kan du förstå att de har mango här från Mexico?
De har äpplen från Sydafrika.
Kan du förstå att de har dadlar från Marocko?
Vet du ens var Marocko ligger?"
Och jag svarade, "Jag är fem. Jag vet inte ens var jag är.
Är det här A&P-butiken?"
Och han sa, "Jag vet inte heller var Marocko ligger, låt oss ta rätt på det."
Och så köpte vi dadlarna och åkte hem.
Och vi plockade faktiskt ut en atlas ur bokhyllan,
och bläddrade till vi hittade detta mystiska land.
Och när vi hittade det brukade pappa säga
"Kan du förstå att någon klättrade upp i ett träd där borta,
plockade av den här, la den i en lastbil,
körde den hela vägen till hamnen
och seglade den hela vägen
tvärs över Atlanten
och packade den i en annan lastbil
och sen körde den hela till en liten affär utanför vårt hus,
så att de kan sälja den till oss för 25 cent?"
Och jag svarade "Jag kan inte förstå det."
Han sa "Jag förstår det inte heller.
Saker är fantastiska.
Det finns så himla många saker att vara glad för."
Jag inser att han har helt rätt.
Det finns så många saker att vara glad för.
Vi är den enda djurarten
på den enda livgivande stenen
i hela universum som vi någonsin har sett,
som är kapabla att uppleva
så många av dessa saker.
Jag menar, vi är de enda som har arkitektur och jordbruk.
Vi är de enda som har smycken och demokrati.
Vi har flygplan, motorvägar,
inredningsdesign och horoskop.
Vi har modetidningar, hemmafester.
Man kan titta på skräckfilm med monster i.
Man kan gå på konsert och lyssna på jammande gitarrer.
Vi har böcker, bufféer och radiovågor,
brudar på bröllop och berg- och dalbaneåk
Man kan sova i rena lakan.
Man kan gå på bio och tappa hakan.
Man kan känna doft av bageri man kan gå runt med hår det regnat i,
smälla bubbelplast, du minns, eller vila fast tid inte finns.
Vi har allt det där,
men vi har bara 100 år att njuta av det.
Och det är det sorgliga.
Kassörerna i mataffären,
förmannen på din fabrik,
killen som tar rygg på dig på motorvägen,
telefonförsäljaren som ringer mitt i middagen,
alla lärare du någonsin har haft,
alla som någonsin har vaknat bredvid dig,
alla politiker i alla länder,
alla skådespelare i alla filmer,
varenda en i din familj, alla du älskar,
alla i det här rummet
och du
kommer att vara döda om hundra år.
Livet är så härligt att vi bara får så lite tid
att uppleva och njuta av
alla de små ögonblick som gör det så gott.
Och det ögonblicket är just nu,
och de ögonblicken räknas ner,
och de ögonblicken är alltid, alltid, alltid flyktiga.
Du kommer aldrig igen att vara så ung som du är just nu.
Och det är därför jag tror att om du lever ditt liv
med en bra attityd,
väljer att gå framåt och gå vidare
när livet slår ner dig,
lever alert, medveten om världen runtomkring dig,
tar till dig din inre treåring
och ser de små glädjeämnen som gör livet så gott
och är autentisk och ärlig mot dig själv,
är dig själv och är okej med det,
låter hjärtat leda dig och skapar upplevelser
som tillfredsställer dig,
då tror jag att du får leva ett liv
som är rikt och tillfredsställande,
och jag tror att du får leva ett liv som är riktigt awesome.
Tack.