Pitkän aikaa elämässäni
tunsin eläväni kahta eri elämää.
On elämä, jonka kaikki näkevät
ja sitten on elämä, jonka vain minä näen.
Siinä elämässä, jonka kaikki näkevät,
se mitä olen, on ystävä,
poika, veli,
stand up -koomikko ja teini.
Se on elämä, jonka kaikki näkevät.
Jos pyytäisitte ystäviäni tai perhettäni kuvailemaan minua,
sen he kertoisivat teille.
Ja se on valtava osa minua. Se on kuka olen.
Jos pyytäisitte minua kuvailemaan itseäni,
sanoisin varmaankin joitakin noista samoista asioista.
Enkä valehtelisi,
mutta en myöskään kertoisi koko totuutta,
koska totuus on,
että se on vain elämä, jonka kaikki muut näkevät.
Elämässä, jonka vain minä näen,
kuka todella olen,
on joku, joka kamppailee vimmatusti masennuksen kanssa.
Olen kamppailut sen kanssa kuusi viimeistä vuotta elämästäni,
ja jatkan kamppailua joka ikinen päivä.
Jollekin, joka ei ole kokenut masennusta
eikä tiedä, mitä se tarkoittaa,
se voi olla yllättävää kuultavaa,
koska on melko yleinen väärinkäsitys,
että masennus on vain surua,
kun jotakin elämässäsi menee pieleen:
kun eroat tyttöystävästäsi,
kun menetät rakkaan ihmisen,
kun et saa haluamaasi työtä.
Mutta se on surua. Se on luonnollista.
Se on ihmisen luonnollinen tunne.
Oikea masennus ei ole surullisena olemista sen vuoksi,
että jotakin elämässäsi menee pieleen.
Oikea masennus on surullisena olemista,
kun kaikki elämässäsi menee oikein.
Se on aitoa masennusta ja siitä minä kärsin.
Ollakseni täysin rehellinen,
on vaikea seistä täällä ja sanoa se.
Minusta on vaikea puhua siitä,
ja siitä puhuminen on vaikeaa muillekin,
niin vaikea, ettei kukaan puhu siitä.
Kukaan ei puhu masennuksesta, mutta meidän pitäisi,
koska juuri nyt se on massiivinen ongelma.
Se on valtava ongelma.
Mutta sitä ei näy sosiaalisessa mediassa, vai mitä?
Emme näe sitä Facebookissa. Emme Twitterissä.
Emme näe sitä uutisissa, koska se ei ole onnellista,
se ei ole hauskaa, se ei ole kevyttä.
Ja koska emme näe sitä, emme näe sen ankaruutta.
Mutta sen ankaruus ja vakavuus on tämä:
joka 30. sekunti,
joku jossakin päin maailmaa, ottaa itseltään hengen
masennuksen takia.
Se saattaa tapahtua kahden korttelin tai kahden valtion päässä,
tai kahden mantereen päässä, mutta se tapahtuu,
ja se tapahtuu joka ikinen päivä.
Meillä on taipumus, yhteiskuntana,
katsoa tilannetta ja sanoa "mitä sitten?"
Katsomme tilannetta ja sanomme, "Se on sinun ongelmasi,
se on heidän ongelmansa."
Sanomme olevamme surullisia ja olemme pahoillamme,
mutta sanomme myös "mitä sitten?"
Kaksi vuotta sitten se oli minun ongelmani,
koska istuin sänkyni reunalla,
jossa olin istunut miljoona kertaa aiemmin
ja harkitsin itsemurhaa.
Harkitsin itsemurhaa. Jos olisit katsonut elämääni ulkopuolelta,
et olisi nähnyt itsemurhaa hautovaa nuorta.
Olisit nähnyt nuoren, joka oli koripallojoukkueensa kapteeni,
vuoden draama- ja teatteritaiteen opiskelija,
vuoden englanninopiskelija,
jonkun, joka oli jatkuvasti parhaiden opiskelijoiden joukossa
ja jatkuvasti jokaisissa juhlissa.
Joten sanoisitte, etten ollut masentunut,
etten ollut itsetuhoinen, mutta olisitte väärässä.
Olisitte väärässä. Istuin siellä sinä iltana
vieressäni purkki pillereitä, kynä ja paperia kädessäni
ja ajattelin elämäni päättämistä
ja oli näin lähellä, etten tehnyt sitä.
Olin näin lähellä, etten tehnyt sitä.
Enkä tehnyt, joten olen yksi onnekkaista
ihmisistä, jotka saavat astua jyrkänteen reunalle
ja katsoa alas, mutteivät hyppää,
yksi niistä onnekkaista, jotka selviävät.
Minä selvisin, ja se jättää minulle vain tarinani,
ja tarinani on tämä:
Kolme yksinkertaista sanaa; minä sairastan masennusta.
Minä sairastan masennusta.
Pitkän aikaa
elin kahta täysin eri elämää,
jossa toinen henkilö pelkäsi aina toista.
Pelkäsin, että ihmiset näkisivät todellisen minäni,
etten ole se täydellinen, suosittu lukiolainen, jona kaikki minua pitivät,
että hymyni takana oli taistelua,
että valoni takana, oli pimeää,
että ison persoonallisuuteni takana vain piilotteli vieläkin isompi tuska.
Jotkut saattavat pelätä, etteivät tytöt tykkää heistä takaisin.
Jotkut saattavat pelätä haita. Jotkut saattavat pelätä kuolemaa.
Minä puolestani pelkäsin suuren osan elämästäni itseäni.
Pelkäsin totuuttani, rehellisyyttäni, haavoittuvuuttani
ja se pelko sai minut tuntemaan
kuin minut olisi pakotettu nurkkaan,
josta oli vain yksi tie ulos.
Ajattelin sitä yhtä tietä joka ikinen päivä.
Ajattelin sitä joka ikinen päivä,
ja ollakseni aivan rehellinen, seisoessani tässä
olen ajatellut sitä taas, koska se on juuri se sairaus,
se on se taistelu, se on masennusta,
eikä masennus ole vesirokko.
Sitä ei voiteta kerralla niin, että se on poissa ikuisesti.
Se on jotakin, jonka kanssa ja jossa eletään.
Se on kämppis, jota ei voi potkaista ulos. Se on ääni, jota ei voi sivuuttaa.
Se on tunteita, joita et pysty pakenemaan.
Pelottavin osa sitä on, että vähän ajan päästä,
sinusta tulee turta. Siitä tulee sinulle normaalia,
ja se, mitä kaikkein eniten pelkäät,
ei ole kärsimys sisälläsi.
Se on toisten sisällä oleva stigma,
se on häpeä, nolous,
se on paheksuva katse ystäväsi kasvoilla,
se on kuiskaukset käytävällä, että olet heikko,
se on kommentit, että olet hullu.
Se estää hakemasta apua.
Se saa sinut pitämään sen sisälläsi ja piilottamaan sen.
Se on stigma, joten pidät sen sisälläsi ja piilotat sen,
ja pidät sen sisälläsi ja piilotat sen.
Vaikka se pitää sinut sängyssä joka päivä
ja saa elämäsi tuntumaan tyhjältä, vaikka kuinka yrität täyttää sitä,
piilotat sen, koska stigma yhteiskunnassamme
masennuksen ympärillä on hyvin todellinen.
Se on hyvin todellinen ja jos epäilet, ettei se ole, kysy itseltäsi:
Päivittäisitkö mieluummin seuraavaksi Facebook-statukseksesi,
sanotaanko, että sinun on vaikea päästä ylös sängystä,
koska satutit selkäsi vai,
että sinun on vaikea päästä ylös sängystä joka aamu,
koska olet masentunut?
Se on se stigma, koska valitettavasti
elämme maailmassa, jossa jos murrat kätesi,
kaikki juoksevat signeeraamaan kipsisi,
mutta jos kerrot olevasi masentunut, kaikki juoksevat toiseen suuntaan.
Se on se stigma.
Olemme niin hyväksyviä, jos mikä tahansa muu ruumiinosa
kuin aivomme murtuu. Ja se on tietämättömyyttä.
Se on puhdasta tietämättömyyttä, joka on luonut
maailman, joka ei ymmärrä masennusta
joka ei ymmärrä mielenterveyttä.
Ja se tuntuu minusta ironiselta, koska masennus
on yksi parhaiten dokumentoiduista ongelmista maailmassa,
ja silti yksi vähiten keskustelluista.
Työnnämme sen sivuun, laitamme sen nurkkaan
ja teeskentelemme, ettei sitä ole ja toivomme, että se korjaantuu itsestään.
Se ei tee sitä. Se ei ole sitä tehnyt, eikä tule tekemään,
koska se on toiveajattelua.
Toiveajattelu ei ole strategia, vaan viivyttelyä,
emmekä voi viivytellä näin tärkeän asian kanssa.
Ensimmäinen askel minkä tahansa ongelman ratkaisemisessa
on sen olemassaolon tunnistaminen.
Emme ole tehneet sitä, joten emme voi todella odottaa
löytävämme vastausta, kun pelkäämme edelleen itse kysymystä.
Enkä minä tiedä, mikä ratkaisu on.
Toivon, että tietäisin, mutten tiedä -- mutta luulen,
Luulen, että se on alettava täältä.
Sen on alettava minusta, sen on alettava sinusta,
sen on alettava ihmisistä, jotka kärsivät,
niistä, jotka piilottelevat varjoissa.
Meidän on puhuttava asiasta ja rikottava hiljaisuus.
Meidän on oltava rohkeita sen vuoksi mihin uskomme,
koska yksi asia, jonka olen ymmärtänyt,
yksi asia, jonka koen suurimpana ongelmana,
se ei ole luoda sellaista maailmaa,
jossa eliminoimme toistemme tietämättömyyden.
Se on sellaisen maailman luominen, jossa opetamme itsemme hyväksymistä,
jossa olemme sovussa sen kanssa, keitä olemme.
Kun olemme rehellisiä,
näemme, että me kaikki kärsimme ja taistelemme.
Olkoon tämän asian tai jonkun toisen asian kanssa,
me kaikki tiedämme, miltä tuntuu kun sattuu.
Tiedämme kaikki, miltä sydänsurut tuntuvat,
ja tiedämme kaikki, kuinka tärkeää se on parantaa.
Mutta juuri nyt, masennus on yhteiskunnan syvä haava,
jonka päälle laitamme vain laastarin ja teeskentelemme ettei sitä ole olemassa.
No, se on olemassa. Ja tiedättekö mitä? Se on okei.
Masennus on okei. Jos kärsit siitä nyt, tiedä, että olet okei.
Ja tiedä, että olet sairas, et ole heikko,
ja se on asia, ei identiteetti,
koska kun pääset pelon ja pilkanteon yli
ja tuomitsemisen ja muiden stigman yli,
näet masennuksen sellaisena, kuin se todella on.
Ja se on vain osa elämää,
vain osa elämää ja niin paljon kuin vihaankin,
joitakin paikkoja,
joitakin aikoja elämästäni, joihin masennus on minut raahannut,
monella tavalla, olen sille kiitollinen.
Koska kyllä, se on laittanut minut laaksoihin,
mutta vain näyttääkseen, että on myös huippuja,
ja kyllä, se on kiskonut minut pimeän läpi
mutta vain muistuttaakseen, että on valoa.
Minun tuskani, enemmän kuin mikään muu yhdeksäntoista vuoden aikana
on antanut minulle perspektiiviä, ja minun kipuni,
on pakottanut minut säilyttämään toivon,
säilyttämään toivon ja uskon, uskon itseeni,
uskon toisiin, uskon siihen, että se voi parantua,
että voimme muuttaa tämän, että voimme puhua asiasta
ja taistella tietämättömyyttä vastaan,
taistella suvaitsemattomuutta vastaan,
ja enemmän kuin mitään,
oppia rakastamaan itseämme,
oppia hyväksymään itsemme sellaisina kuin olemme,
ihmisinä, joita olemme, emme ihmisinä, jollaisiksi maailma meidät haluaa.
Koska maailma, johon uskon, on sellainen,
jossa valosi syleily ei tarkoita pimeäsi unohtamista.
Maailma, johon uskon, on sellainen, jossa meitä mitataan
kyvyllämme ylittää esteet, ei niiden välttelyllä.
Maailma, johon uskon, on sellainen, jossa voin katsoa jotakuta silmiin
ja sanoa, "Tuntuu kuin olisin helvetissä."
ja he voivat katsoa minua ja sanoa "Niin minustakin," ja se olisi okei.
ja se on okei, koska masennus on okei. Olemme ihmisiä.
Olemme ihmisiä ja me taistelemme ja kärsimme
ja vuodamme verta ja itkemme ja jos luulet, että todellinen vahvuus
tarkoittaa, ettei koskaan näytä heikkouksiaan, niin olen tässä
kertomassa, että olet väärässä.
Olet väärässä, koska asia on päinvastoin.
Olemme ihmisiä ja meillä on ongelmia.
Emme ole täydellisiä ja se on okei.
Joten meidän on lopetettava tietämättömyys,
lopetettava suvaitsemattomuus, lopetettava stigma,
ja lopetettava hiljaisuus ja meidän on poistettava tabut,
nähtävä totuus ja alettava puhua.
Ainut tapa, jolla voimme voittaa ongelman,
jota vastaan ihmiset taistelevat yksin,
on seisomalla vahvana yhdessä,
seisomalla vahvana yhdessä.
Uskon, että pystymme siihen.
Uskon, että me pystymme. Kiitos todella paljon.
Tämä on toteutunut unelma. Kiitos. (Aplodeja)
Kiitos. (Aplodeja)