Kada sam napunila 19 godina, počela je moja karijera
prvog ženskog fotoreportera
na pojasu Gaze, u Palestini.
Moj posao ženskog fotografa
je smatran za ozbiljnu uvredu
lokalne tradicije,
koji je stvorio trajnu stigmu
za mene i moju porodicu.
Muški popunjeno polje je učinilo moje prisustvo
nepoželjnim po svim nivoima.
Istakli su da žena
ne sme da radi posao muškarca.
Novinarske agencije odbile su da me obučavaju
zbog mog pola.
Znak "Ne" je bio prilično jasan.
Trojica mojih kolega
otišli su tako daleko da su me odveli u otvorenu zonu bombardovanja
gde su zvuci eksplozija
bili jedino što sam mogla da čujem.
Prašina je bila svuda u vazduhu
i zemlja se tresla kao ljuljaška ispod mene.
Tek sam tada shvatila da nismo tu da snimimo događaj
kada su sva trojica ušla u oklopljen džip
i odvezla se, mašući i smejući se,
ostavljajući me iza u zoni bombardovanja.
Na trenutak, osetila sam se prestravljeno,
poniženo, i bilo mi je žao same sebe.
Postupak mojih kolega nije bila jedina
pretnja smrću koju sam dobila,
ali je bila najopasnija.
Percepcija ženskog života u Gazi
je pasivna.
Sve do skoro, mnogim ženama nije bilo dozvoljeno
da rade ili da se obrazuju.
U vremenima duplog rata uključujući
socijalne restrikcije žena
i izraelsko-palestinski konflikt,
ženske tamne i svetle priče blede.
Muškarcima, ženske priče su izgledale
kao nedosledne.
Počela sam da obraćam mnogo više pažnje
na život žena u Gazi.
Zbog mog pola, imala sam pristup
svetovima koji su zabranjeni mojim kolegama.
Pored očiglednog bola i borbe,
postojala je zdrava doza
smeha i postignuća.
Pored policijske postave u Gazi,
tokom prvog rata u Gazi,
izraelski vazdušni napad uništio je postavu
i slomili su mi nos tokom toga.
Na trenutak, sve što sam videla bila je belina, jarka belina,
poput ovih svetala.
Pomislila sam, ili sam oslepela,
ili sam u raju.
Dok nisam otvorila oči,
zabeležila sam taj trenutak.
Muhamed Hader, palestinski radnik
koji je proveo dve decenije u Izraelu,
kao plan za penziju,
odlučio je da izgradi četvorospratnu kuću
i tokom prve kopnene operacije u njegovom komšiluku,
njegova kuća je sravnjena do zemlje.
Ništa nije ostalo osim golubova koje je čuvao
i đakuzija, kade
koju je doneo iz Tel Aviva.
Muhamed je odneo kadu
na vrh ruševine
i počeo je svakog jutra
da svojoj deci priređuje kupku sa penom.
Moj posao nije bio da sakrijem ožiljke rata,
već da pokažem punu sliku
neviđenih priča u Gazi.
Kao ženskog palestinskog fotoreportera
avantura borbe, preživljavanja i svakodnevnog života
me je inspirisala da prevaziđem društveni tabu
i da vidim drugu stranu rata i njegovih posledica.
Postala sam svedok sa izborom:
pobeći ili ostati na mestu.
Hvala vam.
(Aplauz)