Când am împlinit 19 ani mi-am început cariera în fotojurnalism,
prima femeie cu această meserie în Fâșia Gaza din Palestina.
Munca mea de fotografă
era considerată o insultă gravă adusă tradițiilor locale
și a dat naștere unui stigmat de durată asupra mea și familiei mele.
Mediul dominat de bărbați îmi respingea prezența în fel și chip.
Mi s-a spus clar că o femeie nu trebuie să facă meseria unui bărbat.
Agențiile fotografice din Gaza au refuzat să mă instruiască din cauza sexului meu.
Mesajul de refuz a fost destul de clar.
Trei dintre colegii mei au mers până într-acolo
încât m-au dus cu mașina într-o zonă de atacuri aeriene
unde tot ce puteam să aud era sunetul exploziilor.
Praful plutea în aer, iar pământul se cutremura sub mine ca un leagăn.
Mi-am dat seama că nu ne aflam acolo pentru un reportaj
abia când cei trei s-au urcat din nou în jeepul blindat
și au plecat făcându-mi cu mâna și râzând,
lăsându-mă singură în zona atacurilor aeriene.
Pentru un moment m-am simțit îngrozită, umilită
și-mi era milă de mine.
Fapta colegilor mei nu a fost singura amenințare cu moartea pe care am primit-o,
dar a fost cea mai periculoasă.
Există percepția că viața femeilor din Gaza e pasivă.
Până nu demult, multe femei nu aveau voie să muncească sau să-și facă studiile.
În vremuri ca acum când războiul e dublu,
atât cu restricții sociale pentru femei
cât și cu conflictul Israel–Palestina,
poveștile întunecate și cele luminoase ale femeilor se pierdeau.
Pentru bărbați poveștile femeilor erau neimportante.
Am început să acord mai multă atenție vieții femeilor din Gaza.
Ca femeie am avut acces în lumi interzise colegilor mei.
Dincolo de suferința evidentă și de luptă
am găsit și o doză sănătoasă de râsete și împliniri.
În fața unei baze a poliției din orașul Gaza
în timpul primului război din regiune,
un raid aerian israelian a reușit să distrugă baza
și să-mi rupă nasul.
Pentru o clipă, tot ce am văzut era alb, de un alb strălucitor
ca aceste lumini.
Am crezut că ori am rămas oarbă,
ori am ajuns în Rai.
Când am reușit să deschid ochii
am surprins acest moment.
Mohammed Khader, un muncitor palestinian care a trăit douăzeci de ani în Israel,
a hotărât ca atunci când iese la pensie să construiască o casă cu patru etaje.
Doar că la prima operațiune pe teren din cartierul său
casa a fost dărâmată la pământ.
N-a rămas nimic în afară de porumbeii pe care-i crescuse
și de un jacuzzi, o cadă pe care o avea din Tel Aviv.
Mohammed a pus cada de baie în vârful mormanului de moloz
și de atunci le face copiilor săi în fiecare dimineață o baie cu spumă.
Munca mea nu-i menită să ascundă cicatricile lăsate de război,
ci să prezinte un tablou complet al întâmplărilor nevăzute din Gaza.
Ca fotografă palestiniană
drumul acesta de luptă, supraviețuire și viață de zi cu zi
m-a inspirat să depășesc tabuul social
și să văd o altă față a războiului și a urmărilor sale.
Am devenit un martor cu libertatea de a alege
să fug sau să rămân.
Mulțumesc.
(Aplauze)