(Plojimai)
Kai man suėjo 19 pradėjau savo karjerą
kaip pirma moteris Gazos ruože Palestinoje
dirbanti fotožurnalistikos srityje.
Mano užimamos fotografės pareigos
buvo laikomos rimtu įžeidimu
vietos tradicijoms
ir užtraukė gėdą
man ir mano šeimai.
Sritis, kurioje dominavo vyrai, visais
būdais rodė, kad aš esu nepageidaujama.
Jie leido suprasti, kad moteris
neturi dirbti vyriško darbo.
Foto agentūros Gazoje atsisakė mane mokyti
dėl mano lyties.
"Ne" buvo aiškus.
Trys mano kolegos
netgi nuvežė mane į vietą, kur vyko oro ataka
kur be sprogimų
nieko daugiau negirdėjau.
Ore skraidė dulkės
ir žemė drebėjo tarsi sūpynės.
Aš supratau, kad mes neatvažiavome dokumentuoti įvykių kai tie trys mane
atvežę žmonės įsėdo į apginkluotą visureigį ir mojuodami
bei juokdamiesi išvažiavo,
palikę mane atviroje vietoje per oro ataką.
Akimirką pasijaučiau išsigandus,
pažeminta, gailėjausi savęs.
Mano kolegų veiksmai nebuvo
vienintelis grasinimas mirtimi, kurio sulaukiau,
bet tai buvo pats pavojingiausias iš visų.
Moters gyvenimo suvokimas Gazoje
yra pasyvus.
Iki šiol daugumai moterų nebuvo leidžiama
dirbti ar siekti mokslo.
Per šį dvigubą moterų socialinių suvaržymų
ir Izraelio-Palestinos konflikto karą
nyko moterų
šviesios bei tamsios istorijos.
Vyrams moterų istorijos buvo matomos
kaip nereikšmingos.
Aš ėmiau kreipti daugiau dėmesio
į moters gyvenimą Gazoje.
Dėl savo lyties turėjau prieigą prie pasaulio,
kuris mano kolegoms buvo uždraustas.
Po skausmo ir kančių
sekė sveika juoko
ir pasiekimų dozė.
Priešais policijos būstinę Gazos mieste
pirmojo karo Gazoje metu
Izraelio oro reidas sunaikino būstinę
ir sulaužė man nosį.
Viskas ką aš mačiau tuo momentu buvo balta, ryškiai balta,
kaip šios šviesos.
Aš pasakiau sau, kad arba aš apakau
arba pakliuvau į rojų.
Kai sugebėjau atmerkti akis,
dokumentavau tą akimirką.
Mohammed Khader, Paleistinos darbininkas,
praleidęs du dešimtmečius Izraelyje
savo pensijai
nusprendė pasistatyti keturių aukštų namą.
Namas buvo sulygintas su žeme
jau per pirmą rajono karinę operaciją.
Be jo užaugintų balandžių ir
burbulinės vonios, kurią gavo iš
Tel Avivo, nieko neliko.
Mohammed vonia stovėjo
ant griuvėsių.
Jis leido vaikams praustis joje
kiekvieną rytą.
Mano darbas buvo ne paslėpti
karo pėdsakus, bet parodyti
negirdėtas Gazos istorijas.
Kaip palestinietę forografę,
kančia, išgyvenimas ir kasdienis gyvenimas
įkvėpė mane peržengti visuomeninius tabu
ir pamatyti kitą karo ir jo padarinių pusę.
Aš tapau liudininke, turinčia pasirinkimą:
bėgti ar likti.
Ačiū.
(Plojimai)