ביום הולדתי ה-19 התחלתי בקריירה שלי
כעיתונאית-צלמת הראשונה
ברצועת עזה שבפלסטין.
עבודתי כאשה בתחום הצילום
נחשבה כעלבון חמור למסורת המקומית,
והציבה אות-קלון נצחי עלי ועל משפחתי.
התחום המקצועי הזה, שנשלט ע"י זכרים,
דחה את נוכחותי בכל צורה אפשרית.
הם הבהירו לי שאסור לאשה
לעסוק במקצוע של גברים.
סוכנויות צילום בעזה סירבו להכשיר אותי
בגלל המגדר שלי.
ה"לא" היה ברור למדי.
שלושה מעמיתי
הרחיקו לכת עד כדי להסיע אותי לאזור מוכה-הפצצות
שבו ההתפוצצויות
היו הדבר היחיד שיכולתי לשמוע.
האבק מילא את האוויר,
והקרקע רעדה מתחתי.
הבנתי שלא הגענו לשם כדי לתעד את האירוע,
רק כששלושתם נכנסו בחזרה לג'יפ המשוריין
ונסעו משם כשהם מנופפים בידיהם וצוחקים,
בהותירם אותי מאחור באזור הפתוח מוכה-ההפצצות.
לרגע חשתי מבוהלת,
מושפלת ומלאת רחמים עצמיים.
מה שעוללו עמיתי לא היה
איום המוות היחיד שקיבלתי,
אבל הוא היה המסוכן מכולם.
חיי הנשים בעזה נתפשים כפסיביים.
עד לאחרונה, נשים רבות לא הורשו
לעבוד או לרכוש השכלה.
בתקופות כאלה, של מלחמה כפולה -
גם המגבלות החברתיות שמוטלות על הנשים,
וגם הסכסוך הישראלי-פלסטיני,
סיפורי הנשים, הקודרים וגם הזוהרים, נותרים בצל.
בעיני גברים, סיפוריהן של נשים
נראו חסרי-חשיבות.
התחלתי להקדיש יותר תשומת-לב לחיי הנשים בעזה.
המגדר שלי הקנה לי גישה
לעולמות שהכניסה אליהם נאסרה על עמיתי.
מעבר לכאב ולמאבק הגלויים,
היתה מידה בריאה
של הומור והישגים.
מול מתחם משטרתי בעיר עזה,
במלחמת עזה הראשונה.
הפצצה אווירית ישראלית הצליחה להרוס את המתחם
וגם לשבור את אפי.
לרגע, כל מה שראיתי היה אור לבן בוהק,
כמו האורות האלה.
חשבתי לעצמי שהתעוורתי,
או שעליתי לשמיים.
כשהצלחתי לפקוח את עיני
תיעדתי את הרגע הזה.
מוחמד חאדר, עובד פלסטיני,
שעבד עשרים שנה בישראל,
החליט, כשיצא לגמלאות,
לבנות בניין בן ארבע קומות,
אבל בפעולה הקרקעית הראשונה בשכונה שלו,
המבנה נהרס עד היסוד.
לא נותר דבר, פרט ליונים שגידל
ואמבטיית ג'קוזי
שהביא מתל-אביב.
מוחמד העמיד את האמבטיה בראש ערימת ההריסות
והחל לפנק את ילדיו
באמבטיית קצף בכל בוקר.
עבודתי לא נועדה להסתיר את צלקות המלחמה,
אלא להראות את התמונה המלאה
של הסיפורים האלמוניים של תושבי עזה.
כאשה פלסטינית שעוסקת בצילום,
מסע המאבק, ההישרדות וחיי היומיום
עודד אותי להתגבר על הטאבו מצד הקהילה
ולראות צד אחר של המלחמה ושל תוצאותיה.
הפכתי לעדה, ובידי הברירה
לברוח או להישאר במקומי.
תודה לכם.
[מחיאות כפיים]