Képzeld el, hogy a szomszédságod, vagy a városod lakosságának a fele,
vagy akár az egész országod lakossága eltűnik.
Ez úgy hangzik, mint egy jelenet egy apokaliptikus horrorfilmből,
de a 14. században ez valóban megtörtént,
amikor kitört a "fekete halál" néven ismert betegség.
Kínából kiindulva keresztül Ázsián, a Közel-Keleten, Afrikán és Európán
a pusztító járvány a világ népességének 1/5-ét söpörte el,
Európa lakosságának 50%-át mintegy 4 éven belül irtotta ki.
Az egyik legérdekesebb és legrejtélyesebb a fekete halállal kapcsolatban,
hogy a betegség maga nem volt egy új jelenség,
de mégis évszázadokig volt kihatással az emberiségre.
Az ebből az időből származó csont- és fogminták DNS-vizsgálata,
akárcsak egy korábbi járványé, amely Justiniánus-pestisként ismert i.sz.541-ben
azt mutatja, hogy mindkettőt a Yersinia-pestis okozta,
ugyanaz a baktérium, amely ma a bubópestist.
Ami azt jelenti, hogy ugyanaz a betegség, amelyet ugyanaz a patogén okoz,
másként viselkedhet és terjedhet a történelem folyamán.
Még az antibiotikumok kora előtt is, a leghalálosabb kitörés a modern időkben,
a 20. század elején Indiában,
a lakosság nem több mint 3%-át ölte meg.
A pestis modern eseteinél is úgy tűnik, elszigeteltek maradnak
vagy lassan terjednek, mivel rágcsálókon élő bolhák terjesztik.
De a középkori fekete halál, ami futótűzként terjedt,
nagy valószínűséggel közvetlenül emberről emberre adódott át.
És mivel a Yersinia-pestis ősi és mai baktériumtörzseinek összevetése
nem mutatott feltűnő funkcionális genetikai eltéréseket,
a kulcs, hogy miért lehetett a korábbi kitörés sokkal halálosabb,
valószínűleg nem a parazitában rejlik, hanem a hordozó személyében.
Kb. 300 évig a középkor fénykorában
a melegebb éghajlat és a mezőgazdasági fejlődés
robbanásszerű népességnövekedéshez vezetett egész Európában.
De annyi új éhes szájjal
a meleg periódus vége katasztrófához vezetett.
A magas születési szám kevesebb terménnyel kombinálva
azt jelentette, hogy a föld nem tudta tovább eltartani népességét,
ugyanakkor a nagyszámú munkaerő a béreket alacsonyan tartotta.
Ennek eredményeképpen, a legtöbb európai a 14. század elején
az életszínvonal biztos csökkenését tapasztalta, jellemzően éhínséggel,
szegénységgel és rossz egészséggel, fogékonnyá téve őket a fertőzésre.
És valóban, a fekete halál londoni áldozatainak csontvázai
alultápláltság és előzetes betegségek árulkodó nyomait mutatják.
A pusztítás, amit a fekete halál okozott, két módon változtatta meg az emberiséget.
Társadalmi szinten, a rohamos népességcsökkenés
fontos változásokhoz vezetett Európa gazdasági életében.
Mivel több táplálék jutott, valamint több föld és jobb fizetség
a túlélő gazdáknak és munkásoknak, elkezdtek jobban étkezni és tovább élni,
amint azt a londoni temetők vizsgálatai is mutatják.
A magasabb életszínvonal társadalmi mobilitást is hozott,
meggyengítve a feudalizmust, ami végül politikai reformokhoz vezetett.
De a pestisnek fontos biológiai hatása is volt.
A legtörékenyebbek és legsérülékenyebbek tömegeinek hirtelen elhalálozása
egy jelentősen eltérő génkészletet hagyott maga után,
beleértve azon géneket is, amelyek a túlélőket segíthették a betegség ellen.
És mivel az ilyen mutációk gyakran immunitást adnak
számos patogénnel szemben, amelyek a pestishez hasonlóan működnek,
a fekete halál genetikai következményeinek feltárása
hatalmas előnyöket tartogat.
Ma, egy olyan méretű járvány, mint a fekete halál,
az antibiotikumoknak köszönhetően szinte ki van zárva.
De a bubópestis még mindig évente néhány ezer embert megöl világszerte,
és a gyógyszer rezisztens törzsek felbukkanása mostanában
a sötét korok visszatérésével fenyeget.
A fekete halál okainak és hatásainak tanulmányozása fontos,
nem csak azért, hogy megértsük, hogyan formálódott a világunk a múltban.
Ez segíthet megmenteni minket egy hasonló rémálomtól a jövőben.