Napjainkra 40 millió amerikai adósodott el az új gazdaság felé vezető úton.
Túl szegények, hogy egyetemet fizessenek,
és most egybillió dollárnál is többel tartoznak.
Bármilyen munkát elvállalnak
a rájuk terhelt adósságaik kifizetésére.
Az Amerikai Egyesült Államokban
még egy csődbe ment kártyás is kap még egy esélyt.
De szinte lehetetlen egy amerikainak
megszabadulnia a diákhitelből származó adósságtól.
Valaha Amerika nem azt jelentette,
hogy az egyetemi évek adóssággal végződnek.
Paul barátom apja háborús veteránként végzett
a Colorado Állami Egyetemen.
Az ő korosztályának
a felsőoktatás ingyenes, vagy majdnem ingyenes volt,
mert közjónak számított.
De többé már nem.
Paul is ott végzett, angol szakon, de tanulmányai kifizetésére
már részmunkaidős melót vállalt.
A felsőoktatás tandíja 30 éve még
hozzáférhető és elfogadható volt.
A felhalmozott adósságot kifizettük, mire végeztünk.
De többé már nem.
Paul lánya apja nyomdokaiba lépett,
egy lényeges különbséggel:
mire végzett, 5 évvel ezelőtt,
elképesztő adósságot halmozott fel.
Kate-hez hasonlóan sok diák kölcsönre szorul,
mert számukra már megfizethetetlen a felsőfokú oktatás tandíja,
akár sok amerikai családnak, ha nem a többségüknek.
És akkor mi van?
Adósságba keveredni egy költséges oktatás miatt
nem is rossz, ha kifizethetjük
a magasabb jövedelmünkből, ami ennek folyománya.
Csakhogy itt fordul élesre a dolog.
2001-ben egy diplomás 10%-kal többet keresett,
mint 2013-ban.
Tehát
a tandíj nő,
a közfinanszírozás csökken,
a családi bevétel csökken,
a személyi jövedelem gyalázatos.
Még csodálkozunk, ha több mint a negyedük képtelen
visszafizetni a felvett diákhitelt?
De borúra derű,
mert olyan igazságok villannak fel, melyeket lehetetlen mellőzni.
Ma hármat említek közülük.
1,2 billió dollár adósság a tandíjakra
bőven elég, hogy nyilvánvaló legyen:
a felsőoktatás megvásárolható termék.
A közgazdászokhoz hasonlóan mind úgy beszélünk az oktatásról,
mint befektetésről, amely az emberi erőforrást azáltal fejleszti,
hogy munkára készíti föl a diákokat.
E befektetés alapján rangsoroljuk az embereket,
hogy megkönnyítsük a munkaadók dolgát.
A U.S. News & World Report úgy rangsorolja az egyetemeket,
akár a fogyasztói értékelések a mosógépeket.
Kegyetlen nyelvezettel fűszerezik.
A tanár "szolgáltató",
a diák "fogyasztó".
Szociológia vagy Shakespeare, foci vagy tudomány,
mind csak "tartalom".
A diákhitel nyereséges,
de nem neked.
A te adósságod profitot hizlal a diákhitel-iparágban.
A diákhitelt nyújtó két óriásvállalat,
a Sallie Mae és a Navient
együttesen 1,2 milliárd dollár nyereséget jelentett 2015-ben.
A lakás-jelzáloghoz hasonlóan,
a diákhitelekből is különböző pénzügyi termékek képezhetők,
melyek a tőzsdén forgalmazhatók.
Az ezekbe a hitel-alapú értékpapírokba
fektető egyetem és főiskola pedig
kétszeresen is nyer.
Egyszer a tandíjadból,
majd az adósság kamatából megint.
Ekkora pénzösszeg láttán
nem meglepő, hogy a felsőoktatási üzlet
megtévesztő reklámba,
beetetésbe kezdett...
kihasználja tudatlanságunkat, és megjátssza, hogy oktat.
Harmadszor:
a diploma márkanév lett.
Sok-sok évvel ezelőtt a tanárom megírta:
"Amint a diákokat fogyasztóként kezelik,
a szenvedély és irigység rabjai lesznek."
Ahogy egy kliensnek eladható egy feljavított iPhone,
pont úgy egyre több oktatás adható el az embereknek.
"Az egyetem az új középiskola" –
hangoztatjuk.
De tovább is mehetünk.
Az emberekre rásózhatnak magasabb értékű diplomákat,
mester- vagy doktori fokozatot.
A felsőoktatást státusszimbólumként is forgalmazzák.
Vásárolj diplomát, pont úgy,
mint egy márkás autót vagy bőröndöt,
hogy más légy, mint a többi.
Ezáltal az irigység tárgya lehetsz mások szemében.
A diploma márkanév lett.
De ezen igazságokat gyakran elrejtik az igencsak zajos eladási görbék.
Minden nap valami politikus fazon
világosít föl a TV-ben:
"Az egyetemi diploma feltétlenül szükséges,
hogy fölküzdd magad a középosztálybeli életstílusba."
A tipikus bizonyítékot a képzettségi pótlék szolgáltatja:
az egyetemet végzett átlag 56%-kal többet keres, mint a középiskolát végzett.
Vizsgáljuk ezt meg közelebbről,
mert ez látszólag meghazudtolja
az olyan sztorikat, amelyekben diplomások
bárosként vagy pénztárosként dolgoznak.
100, érettségi utáni bármilyen képzésre beiratkozóból
45 nem végzi el kellő időben,
– több okból, beleértve az anyagiakat is.
55 végzettből
2 munkanélküli marad,
és 18 alulfoglalkoztatott.
Tehát a diplomások többet keresnek,
de megéri a csillagászati tandíj
és a tanulás idején elveszett bér?
Itt a közgazdászok is elismerik,
hogy csak azoknak kifizetődő, akik be is fejezik.
De ez is csak azért, mert évtizedek óta a gimis végzettek bére a padlón van,
évtizedek óta.
A csupán érettségizett alkalmazottak
évtizedek óta nem részesülnek
méltányos jutalékban a munkájuk alapján.
De ha annyit kaptak volna, amennyit kellett volna,
akkor sokak számára az egyetem rossz befektetés lett volna.
Képzettségi pótlék?
Inkább gimis árkedvezmény.
Az egyetemre beiratkozók kétharmada nem fog megfelelő állást találni.
Számukra nem túl fényes a jövő,
sőt, egyenesen sivár.
A diákhitel legszigorúbb formái
őket fogják a legjobban sújtani.
Érdekes és sajnálatos módon
a leghangosabb reklám
őket cserkészi be a képzettségi pótlékkal.
Ez nemcsak cinikus marketing,
hanem egyenesen kegyetlen.
Mihez kezdjünk?
Mi van, ha a diákok és a szülők a felsőoktatást termékként kezelik?
Hisz mindenki más ezt teszi.
Aztán, mint minden terméknél, tudni szeretnénk,
mit kapunk a pénzünkért cserébe.
Mikor gyógyszert veszünk,
mellékhatásokra is figyelmeztetnek.
Amikor felsőoktatási terméket veszünk,
kellene figyelmeztetés,
amely lehetővé teszi a fogyasztóknak
a megalapozott döntést.
Autóvásárláskor tudjuk,
mekkora fogyasztásra számíthatunk.
Ki tudja, mire számíthatunk, mondjuk,
Kanadai Tanulmányok diplomával.
Mellesleg, van ilyen...
Mi lenne, ha lenne erre egy alkalmazás?
Amely összeköti egy szak költségét a várható jövedelemmel?
Hívjuk Jövedelemalapú Tandíjnak, JAT-nak;
valaki közületek fejlessze ki...
(Nevetés)
Fedezd fel a valóságot!
(Nevetés)
Három előnye,
három haszna van a JAT-nak.
Bármely felhasználó kiszámolhatja,
mennyit kereshet majd egy bizonyos egyetemi végzettséggel.
Kétlem, hogy e jól informált felhasználók
bedőlnek majd
az eladói trükköknek.
De segít okosan dönteni is.
Miért is fizetne bárki többet egyetemre,
mondjuk, mint mellékjövedelmének 15%-át?
A JAT-nak további haszna is van.
Ha a költséget jövedelemhez igazítjuk,
az egyetemek gazdasági osztálya kénytelen lesz költséghatékonyabb lenni,
és új megoldásokat találni.
Például, minden itteni diák nagyjából
azonos tandíjat fizet minden főszakért.
Ez nyilvánvalóan tisztességtelen, és változásra szorul.
Egy mérnökhallgatónak több erőforrásra van szüksége,
felszerelés, labor, oktatói gárda,
mint egy filozófia szakos hallgatónak.
Következésképpen a filozófia szakos diák
támogatja a mérnökhallgatót.
Aki aztán, ne feledjük, oda fejlődik, hogy többet keres.
Miért kellene ugyanazt a terméket
ketten megvegyék,
de egyikük csak a szolgáltatás felét vagy harmadát kapja?
Így a diplomások egy része
jövedelme 25%-át fizeti diákhitele törlesztésére,
míg mások csupán 5%-át.
Ez az egyenlőtlenség megszűnne, ha a főszak tandíja igazságosabb lenne.
Persze, mindezen adatokat
valaki közületek összeveti, nem?
Eme adatokat jól meg kell tervezni,
s auditáltatni állami számviteli céggel,
a statisztikai torzítások elkerülésére.
Mind ismerjük a statisztikákat, ugye?
De talán a JAT harmadik
és legnagyobb előnye az lenne,
hogy megszabadítaná az amerikaiakat a félelemtől és az anyagi csődtől,
merthogy hibás terméket vásároltak.
Idővel talán újra felfedezi
fiatal és idős egyaránt,
ahogy az úr korábban mondta,
hogy kíváncsiak, szeretnek tanulni,
majd azt tanulják, amit szeretnek,
szeressék, amit tanulnak,
amire képességeik ösztönzik,
és kövessék szenvedélyüket,
és a felfedezésben kedvükre haladjanak.
Elvégre Eric és Kevin
két évvel ezelőtt
pontosan ilyen fajta ifjak voltak,
akik felkerestek, és azóta is
együtt dolgozunk
az eladósodott amerikai diákokról szóló kutatásban.
Köszönöm a figyelmet!
(Taps)