Műsorvezető: Azt gondolom, hogy aki azt állítja, hogy sosem álmodott arról,
hogy megváltja a világot, az vagy önző, vagy hazudik.
A világ megváltásával általában van egy óriási probléma: igazán nincs rá pénz.
Következő előadónk nem álmodozott róla, hanem keresett egy problémát:
nincstelen, otthontalan, sokszor árva gyerekek problémáját.
Ahhoz, hogy megértsétek, miért tartom én őt zseniálisnak,
hadd legyek egyetlen egy mondat erejéig gusztustalanul realista és érzéketlen.
Nem úgy hangzik ez, mint a tipikus fizetőképes kereslet, ugye?
Ő azért zseniális, mert ő ezt is megoldotta.
Következzen egy ifjú ipari formatervező, egy zseniális közösség építő startuppal
Kovács Bori
(Taps)
Sziasztok.
Mi kell a sikerhez?
Szerintem akkor tudunk sikeresek lenni,
hogyha az életben adódó számtalan választási lehetőség közül
meg tudjuk találni azokat az utakat
amiken járva megvalósíthatjuk önmagunkat.
Ahhoz hogy meg tudjuk valósítani önmagunkat,
ahhoz tudnunk kell, hogy kik vagyunk, honnan jöttünk és merre tartunk.
Az eligazodást és a viszonyítási alapot
általában a család támogatása és az otthon biztonsága adja meg.
Így van ez az én esetemben is.
Én például nagyon hálás vagyok azért, hogy egy olyan családban nőttem fel,
ahol a szüleim mindig is támogatták az aktuális szárnypróbálgatásaimat:
legyen az éppen a művészi tornázás, a fuvolázás, a rajzolás
vagy pedig a búvárkodás, amit éppen a fejembe vettem.
Abban is támogattak,
hogy a Moholy-Nagy Művészeti Egyetem formatervező szakára felvételizzek,
ahol idén nyáron végeztem.
2011 szeptemberében diplomatéma után kutatva
eljutottam egy Borsod megyei faluba: Bódvalenkére.
Az ott eltöltött idő alatt egészen megváltozott az elképzelésem arról,
hogy mit jelent Magyarországon szegénynek lenni,
mit jelent a társadalom perifériájára szorulva, kirekesztettnek lenni.
Gyakorlatilag megfosztva a munka, a tanulás,
de még a közlekedés lehetőségeitől is.
Bódvalenke egy 220 fős törpefalu,
ahol a lakosok havi átlagjövedelme jelenleg alig éri el a 12 ezer forintot.
A házak többségébe nincsen bevezetve se víz, se a villany.
Ezek között a körülmények között az ott élő emberek élete
egy végeláthatatlan küzdelem, elsősorban az éhezéssel szemben,
de télen a hideggel és a betegségekkel szemben is.
Ami azonban nagyon megfogott Bódvalenkében, azok a gyerekek voltak.
Képzeljétek el, hogy ebből a 220 főből több mint 70-en fiatalkorúak, gyerekek.
Az ő mindennapi életük nehézségei ellenére
természetesen ugyanolyan életvidámak, nyitottak, érdeklődők,
szeretetreméltók és szeretet éhesek, mint bármelyik másik gyerek.
Így aztán elhatároztam, hogy én velük szeretnék foglalkozni a diploma kapcsán,
hiszen az ő életük még egy nyitott könyv,
bármennyire is halmozottan hátrányos pozícióból indulnak.
Talán felmerülhet bennetek a kérdés,
hogy formatervezőként miért Bódvalenkére indultam
és miért döntöttem úgy, hogy gyerekekkel szeretnék foglalkozni.
És miért nem jelentkeztem mondjuk inkább Kaliforniába az Apple-höz
vagy pedig Stuttgartba, a Mercedes Benzhez?
Habár nagyon szép lenne,
ha én tervezhetném meg a legújabb generációs iPhone-t.
Én azonban nem ezzel szeretnék foglalkozni.
Engem az úgynevezett társadalmilag hasznos
vagy szociálisan érzékeny tervezés témaköre foglalkoztat.
Sokkal szívesebben tervezek olyan eszközöket,
termékeket, szolgáltatásokat,
amik valamilyen módon pozitív változást hoznak egy-egy rászoruló közösség életébe.
A képen látható példák ebben a szellemiségben születtek.
Mára már nagyon sikeres termékekké váltak.
A fenti képeken olyan nagyon egyszerűen
és nagyon olcsón előállítható hordót láthattok,
ami drasztikusan megkönnyíti a vízszállítást a nők számára Afrikában.
Az alsó képeken pedig olyan újrahasznosított bicikliket láthattok,
amik emberi erő meghajtásával
guatemalai kisközösségeknek jelentenek
munkalehetőséget és ezáltal bevételi forrást.
Ezekben a példákban és az én tervemben az a közös,
hogy én is azzal kísérleteztem,
hogyan tudok termékeket és közösséget egyszerre fejleszteni.
Ennek a fajta tervezői megközelítésnek egy módszertani lényege,
hogy az érintett közösséget aktívan bevonva,
az ő részvételük által jussunk valamilyen eredményre.
Sajnos a diplomamunkám kapcsán emiatt a kritérium miatt
hamar be kellett látnom, hogy Bódvalenke túlságosan mesze van tőlem.
Az előttem álló feladatok mennyiségét nem fogom tudni teljesíteni adott idő alatt,
hogyha nekem Bódvalenkére kell lejárnom és ott dolgoznom.
Ezért aztán úgy döntöttem, hogy egy hasonlóan hátrányos helyzetű
gyerekközösséget keresek a lakóhelyemhez közelebb.
Így találtam rá az állami gondozott gyerekekre,
a területi gyermekvédelmi szakszolgálat
a TEGYESZ Alföld utcai befogadó otthonára és a Cseppkő Gyermekotthonra.
Ezekben az otthonokban próbáltam minél több időt eltölteni a gyerekekkel,
próbáltam megismerni őket és megtudni mi jellemzi az ő életüket.
Beszélgettem a pszichológusaikkal, nevelőikkel, azért hogy megtudjam,
hogy mire lehet ezeknek a gyerekeknek szükségük.
Mi lehet az a könyv, az a dal, az a hangszer, az a füttyjel,
ami valamilyen módon pozitív változásokat hozhat az ő életükben.
Hiszen ez is egy nagyon fontos szempontja ennek a fajta tervezési megközelítésnek,
hogy először erre a kérdésre tudjunk válaszolni: mire van szükség?
Azt követik a hogyan funkcionáljon
és hogyan nézzen ki ez a bizonyos tárgy vagy eszköz, amit megtervezünk.
Akikkel a gyermekotthonokban találkoztam: Kitti, Petra, Jocó, Gyuri és a többiek.
Megtudtam róluk, hogy nagyon színesek,
nagyon szeretetre méltók és meglepően sokan vannak.
Hogyha egy gyereket kiemelnek a családjából - így szokták mondani -,
vagy valamilyen oknál fogva a családja úgy dönt,
a szülei úgy döntenek, hogy már nem tudnak érte felelősséget vállalni,
akkor első körben egy befogadó otthonba kerülnek.
Ez egy átmeneti szállás a gyerekek számára,
itt maximum hat hétig tartózkodhatnak.
Ez alatt az idő alatt kiderül, hogy visszakerülhetnek-e a saját családjukhoz,
hogy nevelőszülőkhöz kerülnek-e vagy lakásotthonba, gyerekotthonba.
Ez a folyamat azonban nagyon gyakran nem egyszerű,
egylépcsős folyamat.
Hanem ahogy a képen látható rózsaszín ruhás kislány,
Lilla esetében is előfordul az, hogy elkerül egy nevelőszülőhöz,
de valamilyen oknál fogva nem jönnek ki egymással.
Akkor visszakerül a befogadó otthonba, majd egy gyerekotthonba költözik innen.
Hogyha szerencséje van, akkor a gyermekotthonban való léte alatt
találnak neki egy másik nevelő szülőt,
akivel már remélhetőleg jobb kapcsolatba tud kerülni.
A környezet állandó változásai befolyással vannak
a gyerekek tárgyakhoz való viszonyára és ez befolyással van az ő énképükre.
Gondoljatok csak bele mit jelent az, hogyha egy állandó otthon hiányában
nincsenek meg azok a tárgyak, amikkel nap mint nap,
hosszú távon interakcióba lépnénk,
amikről tudjuk, hogy a miénk, kitől kaptuk, kitől örökölte a család,
és hogy mit jelent számunkra, mi a története ezeknek a tárgyaknak.
A környezet változásai a gyerekek társas kapcsolataira is befolyással vannak,
ami azt jelenti, hogy meglazulnak a kapcsolataik a saját családjukkal,
más családokkal és más gyerekekkel.
Ennek az a legnagyobb veszélye,
hogyha 18 vagy 24 éves korukban kikerülnek a rendszerből,
akkor nagyon könnyen magukra maradhatnak.
Ezért a tervezésem céljául azt tűztem ki,
hogy abban szeretnék valahogy segíteni,
hogyan tudunk mi szerencsésebb helyzetben lévő családok
valahogy ezek felé a gyerekek felé fordulni,
hogyan tudjuk megismerni őket és bekapcsolni őket a mi szociális hálónkba
azért, hogy ne hagyjuk, hogy az általunk működtetett rendszer kirekessze őket.
Ennek a sok-sok gondolatnak és információnak a birtokában
született meg bennem a CÓKMÓK elképzelése,
és az azt kiegészítő szolgáltatás ötlete.
A CÓKMÓK gyakorlatilag egy hátizsák.
Egy nagyon jól felépített, ergonomikusan megtervezett hátizsák,
ami, hogyha épp nem hátizsákként szeretnénk használni,
akkor különböző funkcionális részekre bontható
és ezeket a kisebb tárgyakat eltérő módon tudjuk használni a szobában.
Tehát nekem ezzel az volt a célom,
hogy bárhol is legyenek a gyerekek, bárhova is kerüljenek,
egy már számukra otthonos,
megszokott környezetet tudak ezzel a táskával maguk körül kialakítani
és ezzel állandóságot hozni az életükbe.
A táskának a hátrésze lecipzározható
és egy puha felületű kispárnává alakítható,
amit lerakhatunk az ágyra, székre, a földre
vagy magunkhoz ölelhetjük, hogyha éppen azt szeretnénk.
A táskába bele van rakva egy takaró, amit szintén kiteríthetünk a földre,
használhatunk terítőként, akár függönyként, de leginkább takaróként.
A táskának az első része az egy kis tároló szekrényke,
amit fel tudunk akasztani a széknek a háttámlájára
vagy az ágynak a szélére, a falak mentén futó csövekre.
Ennek az a funkciója, hogy a számunkra legértékesebb,
legkedvesebb kincseket tudjuk benne megőrizni
és az emlékeinket ez által magunknál tartani.
A táska pántja lecsatolható
és övtáskaként funkcionál, hogyha úgy szeretnénk használni.
A táska használatáról készítettünk egy videót,
amit most szeretnék nektek bemutatni.
Kérlek, fogadjátok sok szeretettel.
(Zene)
(Zene vége)
(Taps)
(Taps vége)
Még van mondandóm.
(Taps)
Köszönöm szépen, de még van mondandóm.
A CÓKMÓK elképzelése egyelőre még csak egy ötlet, egy gondolat,
egy koncepció, aminek megvalósításában én eltökélt vagyok.
Az lenne a legjobb,
hogyha minél többen csatlakoznátok ennek az elképzelésnek megvalósításához,
hogyha közösen, együtt írhatnánk meg ezt a történetet.
Az Alföld utcai befogadó otthon óvodás csoportjában van egy szokás,
ami úgy néz ki, hogy az óvónéni minden egyes alkalommal
mielőtt egy kisgyerek kikerülne a befogadó otthonból
ad neki egy kék IKEA-s szatyrot.
Ezt az IKEA-s szatyrot közösen megpakolják a gyerekekkel.
Ezzel felkészülnek a búcsúra.
Emellett az óvó néni szándéka az is, hogy folytonosságot biztosítson
a befogadó otthon és a következő otthon között a gyermekek számára.
Illetve az is a szándéka ezzel,
hogy közösségi szellemet erősítsen a gyerekekben,
amiatt, hogy mindenki tudja, hogy minden egyes alkalommal,
amikor valaki elbúcsúzik az otthontól, akkor fog kapni egy ilyen IKEA-s szatyrot.
Azt gondoltam, hogy a közösségi szellem erősítése a gyerekekben
nagyon fontos és arra nagy szükség van,
de az IKEA-s szatyor nem biztos, hogy a legjobb megoldás erre.
Emiatt eszembe jutott, hogy miért ne tölthetné be ugyanezt a funkciót a CÓKMÓK?
Miért ne lehetne ez is egy olyan eszköz,
amivel a közösségi szellemet tudjuk bennük erősíteni.
Az én történetem a következőképpen hangzik:
Minden gyerek életében eljön az az idő, amikor egy hátizsákra vágyik.
Így van ez a képen látható vörös hajú kislány, Réka esetében is.
Ő is szeretne magának egy hátizsákot.
Anyukája, Kata, egy társadalmilag felelős anyuka,
és úgy dönt, hogy CÓKMÓK-ot vesz Rékának.
Azért vesz CÓKMÓK-ot Rékának, mert hogyha egy ilyen hátizsákot vesznek,
akkor egy befogadó otthonba kerülő gyerek számára is elérhetővé válik egy CÓKMÓK.
Hogyan?
Úgy, hogy leülnek a számítógép elé, megnyitják a CÓKMÓK weboldalát
és kiválasztják azt a gombot, hogy "szeretnék adni".
Majd a különböző színű táskák közül kiválasztják azt,
amelyik a legjobban tetszik Rékának.
Ez a táska megduplázódik és adnak neki egy közös jelszót, például HABAKUKK.
Ezek után megnézik, hogy hol van a lakóhelyükhöz
legközelebb álló befogadó otthon,
és hol vannak a környezetükben bizonyos CÓK pontok.
CÓK pontok olyan találkozási helyek, játszóházak, közösségi helyek,
ahol a gyerekek meg tudnak egymással ismerkedni
és különböző szabadidős programokon vehetnek részt együtt.
Időközben a helyi befogadó otthonba bekerült Marica.
A nevelője biztatására úgy dönt,
hogy ő is szeretne magának egy CÓKMÓK-ot.
Ők is leülnek a számítógép elé, megnyitják a CÓKMÓK weboldalát
és kiválasztják azt a gombot, hogy "szeretnék kapni".
Majd megadják, hogy melyik befogadó otthonban tartózkodnak.
A rendelkezésre álló, jelszóval ellátott táskák közül kiválasztják azt,
amelyik legjobban tetszik Maricának.
Ezzel a választással Marica aktivizálta az eredeti vásárlást is,
ami azt jelenti, hogy a rendszer életbe lép
és mind a két lánynak küld egy meghívót arról,
hogy hol, mikor, melyik CÓK pontban tudják átvenni közösen a táskáikat.
Erre a találkozóra a két lány elmegy.
Megkapják a hátizsákjaikat, a CÓKMÓK-jaikat,
és csatlakoznak az ott játszó többi gyerekhez.
Ki tudja, hogy ez a találkozás
milyen életre szóló barátságok kezdetét jelenti majd?
Köszönöm szépen.
(Taps)
(Taps vége)
Műsorvezető: Mondtam, hogy imádni való ez a startup.
Bori mik a tervek?
Jövőre, 2013-ban hány ilyen táska fog
az otthonokban nevelkedő gyerekekhez kerülni?
Bori: Én is szeretném a választ erre a kérdésre megtudni.
Én örülnék, hogyha lenne 500 táska egy évben.
Műsorvezető: 500 táska. 350-en vagyunk.
A többit majd valahogy összekukázzuk.
Nagyon-nagyon sok sikert kívánok hozzá.
Bori: Köszönöm szépen.
(Taps)