Fa dues setmanes,
estava assegut a la taula de la cuina amb la meva dona Katya,
i estàvem parlant sobre el que parlaria avui.
Tenim un fill d'onze anys, que es diu Lincoln.
Estava assegut a la mateixa taula, fent els deures de mates.
I durant una pausa en la conversa amb la Katya,
vaig fer una ullada a en Lincoln
i de sobte em vaig quedar paralitzat
pel record d'un dels meus clients.
El meu client era un paio que es deia Will.
Era del nord de Texas.
Mai no conegué massa el seu pare,
perquè abandonà la seva mare quan estava embarassada d'ell.
Així que, estava destinat a ser criat per una mare soltera,
que podria haver estat bé,
excepte que aquesta mare soltera era paranoica esquizofrènica,
i quan en Will tenia cinc anys,
l'intentà matar amb un ganivet.
Fou internada en un hospital psquiàtric per les autoritats,
i per això els propers anys en Will visqué amb el seu germà gran,
fins que aquest se suïcidà d'un tret al cor.
I després, en Will passà de mans d'un parent a un altre,
fins que, quan tenia nou anys, vivia bàsicament sol.
Aquell matí que estava amb la Katya i en Lincoln,
vaig mirar-me el meu fill i em vaig adonar que quan en Will tenia la seva edat,
ja feia dos anys que vivia sol.
Amb el temps, en Will s'uní a una banda
i cometé una sèrie de crims molt greus,
incloient-hi el més greu de tots,
un assassinat horrible i tràgic.
I al final en Will fou executat, com a càstig per aquell crim.
Però avui no vull parlar sobre la moralitat de la pena de mort.
Per a mi, el meu client no hauria d'haver estat executat,
però el que voldria fer avui en comptes d'això,
és parlar de la pena de mort d'una forma en què no he fet mai,
d'una manera que no és gens controvertida.¶
Penso que és possible,
perquè hi ha un punt en el debat sobre la pena de mort
−potser el punt més important−
en què tothom està d'acord,
en què els defensors més apassionats de la pena de mort
i els abolicionistes més vehements comparteixen opinió.
I és aquest el punt que vull explorar.
Abans de fer-ho, però, vull passar un parell de minuts
explicant-vos el patró d'un cas de pena de mort,
i després vull explicar-vos les dues lliçons
que he après en 20 anys fent d'advocat
a través de l'observació acurada de més de 100 casos amb aquest patró.
Penseu en un cas de pena de mort com una història amb 4 capítols.
El primer capítol de cada cas és exactament el mateix, i és tràgic.
Comença amb l'assassinat d'un ésser humà innocent,
i el segueix un judici
en què l'assassí és condemnat a mort
i la sentència és ratificada després pel tribunal d'apel·lacions estatal.
El segon capítol consisteix en un procediment legal complexe:
l'apel·lació habeas corpus estatal.
El tercer capítol és un procediment legal encara més complicat
anomenat procediment d'habeas corpus federal.
I el quart capítol és quan poden succeir una varietat de coses.
Els advocats poden presentar una petició de clemència
o poden iniciar un litigi encara més complex
o poden optar per no fer res.
Però el quart capítol acaba sempre amb una execució.
Quan vaig començar a representar presos al corredor de la mort fa 20 anys,
els condemnats a mort no tenien dret a un advocat
ni durant el segon ni el quart capítol d'aquesta història.
Estaven sols.
De fet, no va ser fins a finals dels 80
que van assolir el dret a un advocat durant el tercer capítol de la història.
Així que el que havien de fer era confiar en advocats voluntaris
que s'ocupessin dels seus casos.
El problema és que hi havia molts més presos al corredor de la mort
que advocats
amb l'interès i la preparació per a treballar en aquells casos.
Inevitablement,
els advocats s'inclinaven per casos que ja estaven al quart capítol
−és lògic, és clar.
Eren els casos més urgents,
eren els que més a prop estaven de ser executats.
Alguns advocats se'n sortien:
aconseguien nous judicis per als seus clients.
Altres aconseguien allargar-los la vida,
a vegades, anys; a vegades, mesos.
Però el que no succeí mai
fou que es produís una davallada seriosa i sostinguda
en el nombre anual d'execucions a Texas.
De fet, com podeu veure a la gràfica,
des que el sistema d'execucions de Texas esdevingué eficient,
de mitjans a finals dels 90,
només hi ha hagut un parell d'anys
en què el nombre anual d'execucions hagi caigut per sota de 20.
En un any típic a Texas,
la mitjana és de dues persones al mes.
Alguns anys, a Texas, hem executat gairebé 40 persones,
i aquest nombre no ha baixat significativament en els darrers 15 anys.
Tot i això, mentre continuem executant
més o menys el mateix nombre de gent cada any,
el nombre de sentenciats a mort anualment
ha caigut dràsticament.
Així que trobem aquesta paradoxa,
el nombre d'execucions anuals es manté alt,
mentre que el nombre de nous sentenciats a mort ha baixat.
Per què passa això?
No es pot atribuir a un descens en el nombre d'assassinats,
perquè el nombre d'assassinats no ha caigut de forma tan pronunciada
com ho ha fet la línea vermella d'aquesta gràfica.
El que ha passat, en canvi,
és que els jurats han començat a sentenciar més gent
a penes de cadena perpètua sense llibertat condicional,
en comptes d'enviar-los a la sala d'execucions.
Per què ha passat això?
No ha succeït perquè hagi desaparegut
el suport popular per la pena de mort.
Els que s'oposen a la pena de mort es consolen perquè
el suport a la pena de mort a Texas està en el seu punt més baix.
Sabeu què significa el punt més baix a Texas?
Significa que està al 60%.
Això està molt bé comparat amb mitjans dels 80,
quan superava el 80%,
però no podem explicar el descens de sentències de mort
i la preferència per la cadena perpètua sense llibertat condicional
per una erosió en el suport a la pena de mort,
perquè la gent encara hi està a favor.
Què ha passat per causar aquest fenomen?
Que els advocats que representen a condemnats a mort
han passat a ocupar-se dels capítols previs
d'aquesta història.
Així, fa 25 anys, es concentraven en el quart capítol.
I passaren del quart capítol fa 25 anys,
al tercer capítol a finals dels 80.
I passaren del tercer capítol a finals dels 80,
al segon capítol a meitats dels 90.
I des de meitats fins a finals dels 90,
passaren al primer capítol de la història.
Podeu pensar que la davallada en sentències de mort
i l'increment en el nombre de cadenes perpètues
és bo o dolent.
No vull parlar sobre això avui.
El que us vull dir és que la raó que ho explica
és que els advocats hem entès
que com més aviat intervens en un cas,
majors són les probabilitats de salvar la vida del teu client.
És el primer que he après.
La segona cosa que he après:
el meu client Will no era una excepció a la regla:
ell era la regla.
A vegades dic: "Si em dius el nom d'un condemnat a mort
−tant se val de quin estat,
encara que no l'hagi conegut mai−,
t'escriuré la seva biografia."
I 8 de cada 10 vegades,
els detalls de la biografia seran més o menys correctes.
I la raó és que el 80% dels condemnats a mort
són gent que prové del mateix tipus de família disfuncional que en Will.
El 80% dels condemnats a mort
ha passat pel sistema judicial juvenil.
Aquesta és la segona lliçó que he après.
Ara som just a tocar d'aquell punt
que us deia en què tothom coincideix.
Alguns dels presents poden dissentir
sobre si en Will hauria d'haver estar executat,
però penso que tothom estaria d'acord
en què la millor versió possible d'aquesta història
seria una història en què no hi ha cap assassinat.
Com podem aconseguir-ho?
Quan el nostre fill feia aquell problema de mates fa 2 setmanes,
era un problema enrevessat.
I estava aprenent que, quan tens un problema enrevessat,
a vegades la solució és dividir-lo en problemes més petits.
Ho fem per a la majoria de problemes
−mates, física, fins i tot política social−
els dividim en problemes més petits, més manejables.
Però de tant en tant, com en Dwight Eisenhower digué:
la forma de resoldre un problema és fer-lo més gran.
La forma de resoldre aquest problema
és fer aquest assumpte de la pena de mort més gran.
Hem de dir-nos: "D'acord.
Tenim aquests quatre capítols en una història de pena de mort,
però què passa abans que comenci?"
Com podem intervenir en la vida d'un assassí
abans que ho sigui?
Quines opcions tenim per fer que aquesta persona no segueixi el camí
que la durà a un resultat que tothom
−defensors i detractors−
pensa que és un mal resultat:
l'assassinat d'una persona innocent?
Es diu que hi ha coses que no són enginyeria aeronàutica.
Es diu quan parlem de quelcom molt complicat
i aquest problema és realment simple.
Això és enginyeria aeronàutica:
aquesta és l'expressió matemàtica per calcular la propulsió d'un coet.
Del que parlem avui és tan complicat com això.
Del que parlem avui és també enginyeria aeronàutica.
El meu client Will i el 80% dels condemnats a mort
tenien cinc capítols a les seves vides
que anaven abans dels quatre capítols de la història de la pena de mort.
Penso en aquests cinc capítols com a punts d'intervenció,
moments a les seves vides
en els quals la nostra societat podia haver intervingut
perquè no seguissin el camí en què es trobaven
i que creà una conseqüència en la que tots coincidim
−defensors i detractors−
que és un mal resultat.
En cadascun d'aquest cinc capítols,
quan la mare n'estava embarassada;
durant la seva primera infància;
quan anava a l'escola primària;
a la secundària obligatòria i postobligatòria;
i durant el seu pas pel sistema judicial juvenil−
durant tots aquests cinc capítols,
hi havia moltes coses que la societat hauria pogut fer.
De fet, si imaginem
que hi ha cinc diferents formes d'intervenció,
com podria intervenir la societat en cadascun d'aquests cinc capítols,
i poguéssim combinar-los com volguéssim,
hi ha 3.000 −més de 3.000− possibles estratègies
que podríem adoptar
perquè els nois com en Will no segueixin aquest camí.
No sóc aquí amb la solució.
Però, el fet que encara ens quedi molt per aprendre,
no significa que no sapiguem ja moltes coses.
Sabem per experiències en altres estats
que hi ha una gran varietat de mètodes d'intervenció
que podríem estar usant a Texas,
i en qualsevol altre estat que no les estigui emprant,
per tal de prevenir una conseqüència que tots considerem dolenta.
En mencionaré algunes.
No parlaré avui sobre la reforma del sistema legal.
Probablement una qüestió
que és millor reservar per a una sala plena d'advocats i jutges.
Deixin-me parlar sobre un parell de mètodes d'intervenció
que tots podem ajudar a dur a terme,
perquè són formes d'intervenció que es faran realitat
quan els legisladors, quan els contribuents i ciutadans,
decideixin que això és el que hem de fer
que és així com hem de gastar-nos els diners.
Podríem oferir assistència en la primera infància
per a nens desafavorits per motius econòmics o d'altres tipus,
i ho podríem fer de forma gratuïta.
I aconseguir que els nois com en Will no segueixen aquest camí.
Hi ha altres estats que ho fan, però no el nostre.
Podríem establir escoles especials,
a nivell de secundària obligatòria i postobligatòria,
però fins i tot a nivell d'infantil,
centrades en nens desafavorits per motius econòmics o d'altres,
i particularment els que hagin passat pel sistema judicial juvenil.
Hi ha uns quants estats que ho fan,
Texas, no.
Hi ha una altra cosa que podem fer −bé, n'hi ha moltes−
hi ha una cosa que mencionaré ara,
i que serà l'única cosa controvertida que diré avui.
Podríem intervenir de forma molt més agressiva
en llars perillosament disfuncionals,
i treure'n els nens
abans que les seves mares agafin un ganivet per matar-los.
Si ho fem, necessitarem un lloc per a ells.
Fins i tot si fem tot això,
alguns nois se'ns escaparan
i acabaran igualment en aquell darrer capítol
abans de l'inici de la història:
acabaran en mans del sistema judicial juvenil.
I fins i tot si això passa, tampoc és massa tard.
Encara som a temps de fer alguna cosa,
si és que volem, en comptes de castigar-los.
Hi ha dos catedràtics al nord-est
−l'un a Yale i l'altre a Maryland−
que han creat una escola annexa a una presó juvenil.
I els nois són a la presó però van a l'escola
de vuit del matí a quatre de la tarda.
La logística era difícil.
Necessitaven trobar professors que volguessin treballar en una presó,
establir una estricta separació
entre els que treballen a l'escola i les autoritats penitenciàries,
i el que era més desafiant,
van haver de crear un nou currículum perquè, sabeu què?
La gent no entra i surt de presó per semestres.
(Rialles)
Però van fer totes aquestes coses.
Ara, què tenen en comú totes aquestes coses?
El que tenen en comú és que costen diners.
Alguns dels presents poden ser prou vells
per a recordar aquell paio de l'anunci de filtres d'oli.
Deia: "Bé, em pots pagar ara o em pots pagar després."
El que estem fent amb el sistema de la pena de mort
és que estem pagant després.
Però la cosa és que, per cada 15.000 dòlars
que gastem intervenint
en les vides de nens desafavorits per motius econòmics o d'altres
en els capítols anteriors,
n'estalviem 80.000 després en costos relacionats amb crims.
Fins i tot si no esteu d'acord que hi hagi un imperatiu moral per a fer-ho,
té sentit, econòmicament parlant.
Us vull parlar ara sobre la darrera conversa amb en Will.
Fou el dia que l'anaven a executar,
i estàvem simplement parlant.
No hi havia res més a fer en el seu cas.
I estàvem parlant sobre la seva vida.
I primer em parlà del seu pare, a qui gairebé no conegué, i que ja havia mort,
i després de la seva mare, a qui sí conegué, i que seguia viva.
I li vaig dir:
"Conec la història.
He llegit els informes.
Sé que ella intentà matar-te.
Però sempre m'he preguntat
si tu te'n recordes de debò."
Li vaig dir: "Jo no recordo res de quan tenia cinc anys.
Potser només recordes que algú t'ho explicà."
I ell em mirà i s'inclinà cap endavant,
i em va dir: "Professor"
−feia 12 anys que ens coneixíem i encara em deia professor.
Em va dir: "Professor, no vull ofrendre'l,
però si la seva mare agafa un ganivet
que sembla més gran que vostè
i el persegueix per la casa cridant que el matarà,
i s'ha de tancar al lavabo
fent força contra la porta
i cridar fins que arribi la policia,"
em mirà i em digué:
"això no s'oblida."
Espero que hi hagi una cosa que no oblidin mai:
entre que han arribat aquí aquest matí
i l'hora del dinar,
hi haurà quatre homicidis als Estats Units.
Dedicarem una quantitat ingent de recursos socials
a castigar la gent que ha comès aquests crims,
i això és apropiat
perquè hem de castigar qui faci coses dolentes.
Però tres d'aquests crims eren evitables.
Si fem la imatge més gran
i concentrem la nostra atenció als capítols previs,
llavors mai haurem d'escriure la primera frase
de la història de la pena de mort.
Gràcies.
(Aplaudiments)