Prima dată într-o sală de operații urmărind o operație reală,
nu știam la ce să mă aștept.
Eram student la Inginerie.
Credeam că va fi ca la televizor:
muzică rău-prevestitoare în fundal, sudoarea curgând pe fața chirurgului.
N-a fost deloc așa. Se auzea muzică, cred că era Madona.
(Râsete)
Se conversa mult, nu doar despre ritmul cardiac,
ci și despre sport și planuri de weekend.
De atunci, cu cât urmăream mai multe operații,
mi-am dat seama că, ciudat, erau ca o zi obișnuită la birou.
Dar din când în când, muzica era dată încet, nimeni nu mai vorbea
și toţi erau cu ochii aţintiţi spre acelaşi lucru.
Atunci știai că se întâmplă ceva critic și periculos.
Prima dată când am văzut așa ceva,
urmăream un tip de operație numită laparoscopică.
Pentru cei nefamiliarizați, în locul inciziei mari și deschise,
în operația laparoscopică, chirurgul face trei incizii mici.
Apoi inserează instrumente lungi și subțiri și o cameră video
și face operația în interiorul pacientului.
E bine pentru că scade riscul infecțiilor, durerea şi timpul de recuperare.
Dar există un risc.
Inciziile se fac cu un instrument lung și ascuțit numit „trocar”.
Doctorul presează trocarul pe abdomenul pacientului
până când tegumentul e perforat.
Toți din sala de operații priveau spre acel aparat,
pentru că medicul trebuia să fie atent
să nu străpungă organele și vasele de sânge de dedesubt.
Ar trebui să ştiţi ce spun, sunt sigur că ați păţit-o şi voi.
(Râsete) (Aplauze)
Vă amintiți?
Știați că paiul va străpunge punga, dar nu știați
dacă va ieşi pe partea cealaltă, direct în mână
sau dacă veți vărsa suc peste tot, dar erați speriaţi, nu?
De câte ori ați făcut asta, ați experimentat aceleași legi fizice
pe care le urmăream eu în sala de operație în acea zi.
Se pare că e într-adevăr o problemă. În 2003, FDA anunța că incizia cu trocarul
ar fi cel mai periculos pas în operațiile laparoscopice.
În 2009, un ziar scria
că trocarul cauzează peste jumătate din complicațiile laparoscopice.
Şi asta nu s-a schimbat de 25 de ani.
Așa că ajungând la facultate, la asta am vrut să lucrez.
Încercam să explic unui prieten cu ce mă ocupam:
„E ca atunci când faci o gaură în perete să agăți ceva în apartament."
Există un moment când burghiul perforează peretele şi scapă spre exterior.
M-a privit şi-a spus:
„Ca atunci când se trepanează craniile oamenilor?"
„Poftim?", am întrebat mirat. (Râsete)
Apoi am căutat și chiar se perforează craniile oamenilor.
Multe operaţii neurologice încep cu o trapanare a craniului, cu burghiul.
Dacă chirurgul nu-i atent, poate străpunge creierul.
Atunci am început să mă gândesc: trapanare craniană, laparoscopii
de ce nu și alte domenii medicale?
Când ați fost ultima dată la medic și n-ați fost înțepat cu ceva? (Râsete)
Adevărul e că în medicină, puncţiile sunt peste tot.
Iată câteva proceduri care implică puncţia măcar a unui ţesut.
Dacă luăm doar trei dintre ele:
laparoscopia, anestezia epidurală și trepanarea craniană.
Acestea cauzează peste 30.000 de complicații, în fiecare an,
și asta doar în țara asta.
Numesc asta o problemă ce merită rezolvată.
Să privim instrumentele folosite pentru aceste proceduri.
Menționasem anestezia epidurală. Acesta e un ac epidural
folosit la perforarea ligamentelor coloanei și în anestezia din timpul travaliului.
Acesta-i un set de unelte pentru biopsia măduvei spinării.
Pătrund în os și colectează măduvă sau mostre osoase.
V-am mai arătat un trocar laparoscopic, dar iată-l din nou.
Asta-i o baionetă din Războiul Civil.
(Râsete)
Dacă v-aș fi spus că e un instrument medical, probabil m-ați fi crezut.
În fond, care-i diferența?
Cu cât am cercetat mai mult,
am realizat că trebuie să existe o modalitate mai bună.
Pentru mine, cheia problemei este că toate aceste dispozitive de perforare
sunt supuse unui set comun de legi fizice.
Prin urmare, care sunt aceste legi fizice?
Să ne întoarcem la perforarea peretelui. Aplici o forță pe burghiu, spre zid, da?
Newton spune că peretele se va opune cu aceeași forță; egală și opusă.
În timp ce forezi în perete, aceste forțe se echilibrează.
Dar există acel moment, când burghiul trece prin perete,
și în acel moment, zidul nu mai opune rezistență.
Dar creierul nu a reacționat la schimbarea de forțe.
Și pentru o miime de secundă, încă apeși.
Iar acea forță neechilibrată cauzează accelerare.
Atunci se produce perforarea.
Dar ce-ar fi dacă în momentul perforării ai putea trage vârful înapoi?
Să oprești accelerarea. Asta mi-am propus să fac.
Imaginați-vă că aveți un dispozitiv cu vârf ascuțit care pătrunde prin țesut.
Care e cel mai ușor mod de a trage vârful înpoi?
Am ales un arc.
Când întinzi arcul, vârful iese în exterior gata să perforeze țesutul,
arcul vrea să tragă vârful înpoi.
Dar cum menții vârful în exterior până în momentul perforării?
Folosesc acest mecanism.
Când vârful dispozitivului apasă țesutul
mecanismul se extinde și se proptește în perete.
Fricțiunea generată îl blochează și împiedică arcul să retracteze vârful.
Dar chiar în momentul perforării, țesutul nu mai opune rezistență
iar mecanismul se deblochează și arcul retrage vârful.
Să vă arăt în relanti, cu două mii de cadre pe secundă.
Aș dori să priviți vârful, acolo jos, gata să perforeze țesutul.
Veți vedea că în momentul perforării, chiar acum,
mecanismul se deblochează și retractează vârful.
Să vă arăt din nou, mai aproape.
Veți vedea vârful ascuțit
și chiar când perforează membrana de cauciuc, va dispărea în teaca albă.
Chiar acum.
Asta se întâmplă în patru sutimi de secundă după perforare.
Pentru că acest dispozitiv e creat să abordeze fizica perforării
nu specificitatea perforării craniene, laparoscopiei sau a altei proceduri,
e aplicabilă în diverse discipline și la scări diferite.
Dar nu a arătat întotdeauna așa. Acesta a fost primul meu prototip.
Da, acelea sunt bețe de la înghețată iar deasupra e o bandă de cauciuc.
Mi-a luat 30 de minute s-o asamblez, dar a funcționat.
Mi-a demonstrat că ideea mergea
și a justificat munca din următorii ani la acest proiect.
Am lucrat la asta pentru că m-a fascinat această problemă, mă ținea treaz noaptea.
Dar ar trebui să vă fascineze și pe voi. Pentru că puncțiile sunt peste tot.
Înseamnă că la un moment dat va fi și problema voastră.
În acea zi în sala de operații
nu mă gândeam că o să mă aflu de partea cealaltă a trocarului.
Dar anul trecut am făcut apendicită când vizitam Grecia.
Mă aflam la spital în Atena, iar doctorul îmi spunea
că va face o operație laparoscopică, că va scoate apendicele prin mici incizii
și îmi explica la ce mă pot aștepta în timpul recuperării și dacă am întrebări.
I-am spus: „Doar una, doctore, ce fel de trocar folosești?”
Citatul meu preferat despre laparoscopie vine de la un doctor H. C. Jabobaeus.
El spunea: „Este înțepătura însăși cea care prezintă riscul.”
Este citatul meu preferat pentru că H. C. Jacobaeus
a fost primul care a executat laparoscopie pe oameni.
Și a scris asta în 1912.
E o problemă care a afectat și chiar ucis oameni timp de o sută de ani.
E ușor de imaginat că pentru fiecare problemă majoră
există o echipă de experți ce lucrează zi și noapte s-o rezolve.
Dar nu e mereu așa.
Trebuie să devenim mai buni în găsirea problemelor și rezolvarea lor.
Dacă dați peste o problemă care nu vă lasă în pace,
lăsa-ți-o să vă țină treji noaptea, să vă fascineze,
pentru că sunt multe vieți de salvat.
(Aplauze)