Većina će ljudi popiti tabletu,
dobiti injekciju,
ili uzeti neku vrstu lijeka tijekom svog života,
no mnogi ljudi ne znaju kako te tvari djeluju.
Kako razni spojevi mogu utjecati na naše osjećaje,
misli,
čak i ponašanje?
To većinom ovisi o načinu na koji lijek mijenja komunikaciju
stanica u mozgu.
Postoji više načina na koje se to može dogoditi.
Prije no što dođe u mozak,
bilo koji lijek prvo mora doprijeti do krvotoka
putovanjem koje može trajati sekundama i satima,
ovisno o faktorima poput unošenja.
Najsporija metoda je oralno uzimanje lijeka
jer ga mora upiti naš probavni sustav
prije no što počne djelovati.
Inhaliranje lijeka dovede ga brže do krvotoka.
No ubrizgavanje lijeka intravenozno radi najbrže
jer odmah unosi kemikalije u krv.
Kad se nađe tamo, lijek brzo pronađe svoju ciljanu destinaciju, mozak.
Ulaz u taj organ brani krvno-moždana barijera,
koja krv odvaja od živčanog sustava
kako bi potencijalno opasne supstance ostale vani.
Zato svi lijekovi moraju imati specifični kemijski sastav
koji djeluje kao ključ za otključavanje te barijere i dopušta im prolaz.
Kad se nađu unutra, lijekovi se počinju miješati s normalnim radom mozga
ciljanjem na njegovu mrežu neurona i sinapsi.
Neuroni su moždane stanice s jezgrom, dendritima i aksonom.
Sinapse su strukture smještene uz dendrite ili akson,
zbog čega dolazi do razmjene elektrokemijskih signala među neuronima.
Ti signali poprimaju oblik kemikalija, neurotransmitera.
Svaki neurotransmiter ima različitu ulogu u reguliranju naših ponašanja,
osjećaja,
i spoznaja.
No svi rade na jedan od dva načina.
Mogu inhibirati primajući neuron,
limitirajući njegovu aktivnost,
ili ga uzbuditi,
stvarajući pritom novi elektrokemijski signal koji se širi cijelom mrežom.
Svaki preostali neurotransmiter razgrađen je
ili resorbiran u prenoseći neuron.
Uspjeh lijeka određen je njegovom mogućnošću
da manipulira sinaptičkim transmisijama u različitim fazama tog procesa.
To rezultira povećanjem ili smanjenjem
količine širećih neurotransmitera.
Na primjer, česti antidepresivi, poput SSRI-ova,
zaustavljaju resorbiranje serotonina,
neurotransmitera koji regulira naša raspoloženja.
To ih učinkovito izbacuje više u neuronsku mrežu.
Međutim, analgetici, poput morfija,
podižu razine serotonina i noradrenalina,
koji reguliraju energiju,
uzbuđenje,
opreznost,
i užitak.
Isti ti neurotransmiteri utječu na receptore za endorfin,
smanjujući percepciju boli.
Sedativi djeluju jer smanjuju proizvodnju GABA-e
kako bi inhibirali aktivnost živaca,
dovevši pritom osobu u opušteno ili smireno stanje.
Što je s ilegalnim ili omamljujućim drogama?
Još pokušavamo shvatiti njihov snažni utjecaj na mozak.
Kristalni met, amfetamin,
izaziva dugotrajno oslobađanje dopamina,
neurotransmitera povezanog s percepcijom nagrađivanja i užitka.
Usto aktivira receptore za noradrenalin,
koji ubrzava brzinu otkucaja srca,
povećava zjenice,
i uključuje reflekse za bijeg ili borbu.
Kokain zaustavlja reapsorpciju dopamina i serotonina,
dovodeći ih još u mrežu
gdje podižu energiju,
stvaraju osjećaje euforije,
i smanjuju apetit.
Halucinogene droge imaju najčudnije posljedice.
Tvari poput LSD-a,
meskalina,
i DMT-a
zaustavljaju oslobađanje serotonina,
koji regulira raspoloženja i impulzivnost.
Utječu i na neuronske krugove
koji su uključeni u regulaciju percepcije, učenja i ponašanja,
što objašnjava snažne posljedice ovih droga.
Čak i ako neke od ovih posljedica zvuče uzbudljivo,
postoje razlozi za strogu kontrolu i, često, nezakonitost tih droga.
Droge mogu mijenjati kemiju mozga,
i učestalo korištenje može trajno izmijeniti neuronske mreže
koje podupiru naše sposobnosti razmišljanja,
odlučivanja,
učenja,
i pamćenja.
Još puno toga ne znamo o drogama i njihovim učincima,
ni dobrima ni lošima.
No znamo o onima koje smo pažljivo proučili
i pretvorili u učinkovite lijekove.
Sve dok naše znanje o lijekovima i mozgu raste,
rast će i mogućnosti
liječenja mnogih teškoća koje još zbunjuju istraživače.