U većini patrijarhalnih i plemenskih društava
očeve obično znaju po sinovima,
ali ja sam jedan od retkih
koga znaju po kćerci
i ponosan sam na to.
(Aplauz)
Malala je započela kampanju za obrazovanje
zauzela se za svoja prava 2007,
a kada je 2011. njen trud nagrađen
i kada je dobila nacionalnu omladinsku nagradu za mir
postala je veoma poznata,
veoma popularna devojka u svojoj zemlji.
Pre toga, bila je moja kćerka,
a sada sam ja njen otac.
Dame i gospodo,
ukoliko se osvrnemo na istoriju čovečanstva
priča o ženama
je priča o nepravdi,
nejednakosti,
nasilju i eksploataciji.
Vidite,
u patrijarhalnim društvima,
već od samog početka je jasno,
kada se rodi devojčica,
njeno rođenje se ne proslavlja.
Ne raduju joj se
ni otac ni majka.
Komšije navrate
i saosećaju s majkom
a ocu niko ne čestita.
Majka se oseća izuzetno neprijatno
jer je rodila devojčicu.
Kada rodi prvu devojčicu,
prvu kćerku, tužna je.
Kada potom rodi drugu kćerku,
ona je u šoku,
a kada, iščekujući sina,
rodi i treću kćerku
oseća krivicu poput kriminalca.
Ne ispašta samo majka,
već i kćerka, novorođena kćerka.
Kada odraste,
ispaštaće takođe.
Kad joj bude pet godina,
umesto da ide u školu
ostaće kod kuće,
dok će njena braća biti upisana u školu.
Sve do 12. godine, koliko toliko,
život će joj biti dobar.
Zabavljaće se.
Moći će da se igra s prijateljima na ulici,
i moći će da se kreće ulicama
poput leptira.
No kada postane tinejdžerka,
kada napuni 13 godina,
biće joj zabranjeno da napusti dom
bez muške pratnje.
Zarobljena među četiri zida svoga doma,
ona više nije slobodan pojedinac.
Ona postaje takozvana čast
svog oca, svoje braće
i svoje porodice.
A ukoliko prekrši
kodeks te, nazovi, časti,
može da bude i ubijena.
Interesantno je, takođe, da taj takozvani
kodeks časti
ne utiče samo na život devojaka,
on pogađa i živote
muških članova porodice.
Znam porodicu sa sedam sestara i jednim bratom,
i taj jedinac
se preselio u zalivske zemlje,
kako bi zaradio za život svojim sestrama
i roditeljima.
Jer on smatra kako bi bilo ponižavajuće
ako bi njegove sestre naučile neki zanat
te napustile dom
i same sebe izdržavale.
Zato ovaj brat,
žrtvuje sopstvene životne užitke
i sreću svojih sestara
na oltaru te, nazovi, časti.
Postoji još jedna norma
u patrijarhalnim društvima,
to je poslušnost.
Dobra devojka bi trebalo da bude
veoma tiha, veoma skromna
i veoma ponizna.
To su merila.
Uzorna dobra devojka bi trebalo da bude veoma tiha.
Trebalo bi da bude nema
i da prihvata odluke
svoga oca i majke
i odluke starijih
čak i kada joj se ne sviđaju.
Ukoliko se uda za čoveka koji joj se ne sviđa
ili za starca,
mora to da prihvati
jer ne želi da bude prozvana
neposlušnom.
Ako se veoma rano uda,
mora to da prihvati.
U suprotnom, nazvaće je neposlušnom.
I šta na kraju bude?
Rečima pesnikinje:
nju su udali, polegli
da rađa još sinova i kćeri.
A ironija u svemu ovome
je da će ova majka,
preneti lekciju o poslušnosti
svojoj kćerci
i istu lekciju časti svojim sinovima.
Tako se ovaj začarani krug nastavlja.
Dame i gospodo,
ovaj zavet miliona žena
može da se promeni
ako budemo razmišljali drugačije,
ako žene i muškarci budu razmišljali drugačije.
Ukoliko bi muškarci i žene u plemenskim i patrijarhalnim društvima
u zemljama u razvoju,
prekršili nekoliko pravila
koja nameću porodica i društvo.
Ukoliko bi poništili diskriminatorske zakone
koje nameće sistem njihovih država,
a koji se protive osnovnim ljudskim pravima
žena.
Draga braćo i sestre, kada se Malala rodila,
prvi put sam,
verujte mi,
ja baš i ne volim novorođenčad, da budem iskren,
ali kada sam je pogledao u oči,
verujte mi,
bio sam izuzetno počastvovan.
Mnogo pre njenog rođenja
razmišljao sam koje ime da joj dam.
Bio sam očaran herojem,
čuvenim avganistanskim borcem za slobodu,
koja se zvala Malalai Majvandska.
Po njoj sam nazvao kćerku.
Nekoliko dana nakon njenog rođenja,
nakon što mi se kćerka rodila,
došao mi je rođak u goste -
to je bila slučajnost -
došao je u moj dom
i doneo je porodično stablo,
porodično stablo porodice Jusafzai
i kad sam pogledao porodično stablo,
sezalo je 300 godina unazad.
No kad sam pogledao, tu su bili samo muškarci.
Uzeo sam olovku,
povukao liniju od mog imena
i napisao: "Malala".
A kada je odrasla,
kada je imala četiri i po godine,
upisao sam je u moju školu.
Pitaćete se, zašto bih vam pominjao
polazak devojke u školu?
Da, moram to da pomenem.
Možda to uzimate zdravo za gotovo u Kanadi,
Americi i mnogim drugim razvijenim zemljama,
ali u siromašnim zemljama,
u patrijarhalnim i plemenskim društvima,
to je veliki događaj u životu devojke.
Polazak u školu znači
uvažavanje njenog identiteta i njenog imena.
Polazak u školu znači
ulazak u svet snova
i težnji
gde može da istražuje svoje mogućnosti
koje će joj koristiti u budućnosti.
Ja imam pet sestara,
i nijedna nije mogla da ide u školu.
Bićete zapanjeni,
pre dve nedelje,
kada sam popunjavao formular za kanadsku vizu,
dok sam ispunjavao deo koji se tiče porodice,
nisam mogao da se setim
prezimena nekih mojih sestara.
Iz razloga
što nikada, nikada nisam video imena
mojih sestara zabeležena na bilo kakvom dokumentu.
Zbog toga sam
cenio svoju kćerku.
Ono što moj otac nije mogao da pruži mojim sestrama,
svojim kćerkama,
smatrao sam da ja moram da promenim.
Cenio sam inteligenciju
i oštroumnost moje kćerke.
Ohrabrivao sam je da sedi uz mene
kada bi mi prijatelji navratili.
Ohrabrivao sam je da me prati na razna okupljanja.
I sve što se smatra vrlim
pokušao sam da ugradim u njenu ličnost.
I ne samo njoj, ne samo Malali.
Prenosio sam vrline
mojim đacima, i devojčicama i dečacima.
Koristio sam edukaciju za emancipaciju.
Učio sam svoje devojke,
učio sam svoje đake devojke
da zaborave lekciju poslušnosti.
Učio sam đake dečake
da zaborave lekciju, takozvane, kvazi-časti.
Draga braćo i sestre,
težili smo tome da žene imaju veća prava,
borili smo se da žene imaju
sve više i više mesta u društvu.
Ali naišli smo na novi fenomen.
Bio je poguban za ljudska prava,
a naročito za prava žena.
Bila je to talibanizacija.
Ona podrazumeva potpunu negaciju
učešća žena
u svim političkim, ekonomskim i društvenim aktivnostima.
Na stotine škola je izgubljeno.
Devojkama je zabranjeno da idu u školu.
Žene su primorane da nose veo
i zabranjeno im je da idu u prodavnice.
Muzičari su utišani,
devojke su šibane,
a pevači ubijani.
Milioni su ispaštali,
a samo nekolicina je govorila.
I beše to najstrašnije od svega,
govoriti okružen ljudima
što ubijaju i šibaju,
a ti braniš svoja prava.
To je uistinu najstrašnije od svega.
Kada je imala 10 godina,
Malala se pobunila, pobunila se
za pravo na obrazovanje.
Pisala je dnevnik na Bi-Bi-Si-jevom blogu,
volontirala je
u Njujork tajmsovim dokumentarcima
i govorila sa svake govornice s koje je mogla.
I njen glas beše najsnažniji od svih.
Širio se poput krešenda svetom.
Stoga Talibani nisu mogli
da tolerišu njenu kampanju
i 9. oktobra 2012.
pucali su joj u glavu iz neposredne blizine.
Bio je to sudnji dan za moju porodicu i mene.
Svet se pretvorio u veliku crnu rupu.
Dok mi je kćerka bila
između života i smrti,
prošaputao sam ženi na uho:
"Jesam li ja kriv za ovo što se desilo
mojoj i tvojoj kćerci?"
Odsečno mi je rekla:
"Molim te, nemoj sebe da kriviš.
Zauzeo si se za prave razloge.
Rizikovao si svoj život
za istinu,
za mir
i za obrazovanje.
Inspirisao si svoju kćerku
i ona ti se pridružila.
Oboje ste bili na pravom putu
i zato će je Gospod čuvati."
Ovih nekoliko reči mi je mnogo značilo
i nikada više nisam postavio ovo pitanje.
Dok je Malala bila u bolnici,
imala je žestoke bolove,
imala je žestoke glavobolje
jer joj je facijalni nerv bio presečen.
Gledao sam tamnu senu
kako se širi licem moje supruge.
No moja se kćer nikada nije žalila.
Govorila bi nam:
"Dobro mi je sa iskrivljenim osmehom
i sa utrnulim licem.
Biću dobro. Molim vas da ne brinete."
Bila je naša uteha
i olakšavala nam je bol.
Draga braćo i sestre,
naučili smo od nje kako da budemo jaki
u najtežim vremenima.
Drago mi je što ovo mogu da podelim s vama,
iako je ikona
borbe za prava dece i žena,
ona je kao i svaka druga šesnaestogodišnjakinja.
Plače ako ne završi domaći zadatak,
prepire se sa svojom braćom
i ja sam veoma srećan zbog toga.
Ljudi me pitaju,
šta je tako posebno u mom mentorstvu
što je Malalu učinilo tako odvažnom
i tako hrabrom, glasnom i razboritom?
Kažem im, ne pitajte me šta jesam,
pitajte me šta nisam učinio.
Nisam joj podrezao krila i to je sve.
Mnogo vam hvala.
(Aplauz)
Hvala. Mnogo vam hvala. Hvala. (Aplauz)