În majoritatea societăţilor patriarhale şi tribale
taţii sunt de obicei cunoscuţi datorită fiilor
dar eu sunt unul dintre puţinii
cunoscuţi datorită fiicei
şi sunt mândru de asta.
(Aplauze)
Malala şi-a inceput campania pentru educaţie
şi a luptat pentru drepturile sale în 2007,
iar în 2011, când eforturile i-au fost recunoscute,
i-a fost acordat premiul naţional de pace pentru tineret
şi a devenit o faimoasă
tânără a ţării sale.
Înainte era fata mea
acum eu sunt tatăl ei.
Doamnelor şi domnilor,
din punct de vedere istoric,
povestea femeilor
e una a nedreptăţii,
a inegalităţii,
a violenţei şi a exploatării.
De exemplu
în societăţile patriarhale,
chiar de la început
atunci când se naşte o fată
nu sărbătoreşte nimeni.
Ea nu e binevenită
pentru nici unul dintre părinţi.
Vecinii vin
şi o compătimesc pe mamă
şi nimeni nu îl felicită pe tată.
Iar mama se simte foarte stânjenită
că are o fată.
Când primul născut e o fată,
e tristă.
Când naşte a doua fiică,
e şocată
şi când, aşteaptând un fiu,
i se naşte o a treia fiică,
mama se simte vinovată ca un criminal.
Mama nu e singura care suferă,
ci şi fata nou născută,
pe masură ce va creşte ,
va suferi şi ea.
La 5 ani,
în loc să meargă la şcoală,
ea stă acasă,
iar fraţii ei merg la şcoală.
Până la 12 ani
are o viaţă bună.
Se poate distra.
Se poate juca cu prietenii pe străzi
şi se poate plimba în voie,
ca un fluturaş.
Dar când intră în adolescenţă,
şi împlineşte 13 ani
îi e interzis să iasă din casă
fără să o însoţească un bărbat.
E constrânsa să stea în casă.
Nu mai e o persoană liberă.
Devine onoarea
tatălui, fraţilor
şi familiei,
iar dacă încalcă
acest cod de onoare
poate fi chiar ucisă.
E interesant că acest
cod de onoare
nu afectează doar viaţa fetei
ci şi pe cea a
bărbaţilor din familie.
Ştiu o familie cu şapte surori şi un frate,
iar acel frate
a emigrat în ţările din Golf,
să îşi întreţină cele şapte surori
şi părinţii,
deoarece ar fi umilitor
ca surorie lui să înveţe o meserie,
să plece de acasă
şi să se întreţină.
Aşa că acest frate,
îşi sacrifică tinereţea
şi fericirea surorilor
pe altarul codului de "onoare".
Mai există un cod
în societăţile patriarhale:
obedienţa.
O fată bună ar trebui să fie
foarte tăcută, foarte umilă
şi foarte supusă.
Astea sunt criteriile.
Fata bună ar trebui să fie foarte tăcută.
Ar trebui să fie liniştită
şi să accepte deciziile
luate de tatăl şi mama ei,
şi deciziile celor mai în vârstă
chiar dacă nu e de acord cu ele.
Dacă e pusă să se mărite cu un bărbat pe care nu-l place
sau cu unul bătrân,
trebuie să accepte
deoarece nu vrea să fie considerată
nesupusă.
Dacă mariajul e fixat la o vârstă fragedă,
ea trebuie să accepte.
Altfel va fi percepută ca nesupusă.
Ce se întâmplă în final?
Poetic spus
e măritată, dată la pat,
şi naşte băieţi şi fete.
Ironia e că
ea, ca mamă,
predă lecţia obedienţei,
fiicei sale
şi lecţia onoarei, băieţilor ei.
Cercul vicios se perpetuează.
Doamnelor şi domnilor,
această condiţie a milioane de femei
s-ar putea schimba
dacă am gândi diferit,
dacă femeile şi bărbaţii ar gândi diferit,
dacă oamenii din societăţile patriarhale şi tribale
din ţările în curs de dezvoltare
ar încălca anumite reguli
ale familiei şi societăţii
şi dacă ar aboli legile dicriminatorii
ale sistemelor din ţara lor,
care sunt împotiva drepturilor omului
şi ale femeilor.
Când s-a născut Malala,
pentru prima dată -
vă rog să mă credeţi
că nu-mi plac nou-născuţii -
dar când m-am uitat
în ochii ei
m-am simţit extrem de onorat.
Cu mult timp înainte să se nască,
m-am gândit la un nume
şi am fost fascinat
de o luptătoare a libertăţii din Afghanistan.
Numele ei era Malalai din Maiwand,
şi mi-am numit fiica după ea.
La câteva zile după ce Malala s-a născut,
după ce fiica mea s-a născut,
vărul meu a venit -
şi a fost o coincidenţă -
a venit la mine acasă
şi a adus un arbore genealogic,
mai exact arborele familiei Yousafzai.
Firul mergea 300 de ani în urmă.
L-am privit curios,
dar toţi erau bărbaţi aşa că
mi-am luat stiloul,
am trasat o linie de la numele meu
şi am scris "Malala".
Când a crescut
şi a împlinit patru ani şi jumătate,
am primit-o în şcoala mea.
Poate vă întrebaţi de ce menţionez
primirea unei fete în şcoală?
E important.
Poate că e ceva normal în Canada,
în America, în alte ţări civilizate,
dar în ţările sărace,
în societăţile patriarhale, tribale,
e un eveniment important pentru o fată.
Înscrierea la o şcoală înseamnă
recunoaşterea numelui şi identităţii ei.
Primirea într-o şcoală înseamnă
intrarea în lumea
visurilor şi aspiraţiilor,
în care îşi poate explora potenţialul
pentru viitorul său.
Am cinci surori
şi niciuna nu a mers la şcoală.
O să fiţi uimiţi că
acum două săptămâni,
când completam formularul pentru Canada
şi completam datele personale
nu mi-am putut aminti
prenumele unor surori.
Motivul e că
nu văzusem niciodată numele lor
scris pe un document.
Acesta e motivul pentru care
îmi preţuiesc fiica.
Tatăl meu nu a putut oferi surorilor mele,
fiicelor sale asta
şi m-am gandit că eu trebuie să schimb asta.
Am apreciat inteligenţa şi
perspicacitatea fiicei mele.
Am încurajat-o să stea lângă mine
când veneau prietenii mei în vizită.
Am încurajat-o să mă însoţească la şedinţe.
Am încercat să îi inoculez
toate aceste valori.
Şi am făcut asta nu doar cu Malala.
Am împărtăşit aceste valori
la şcoală, cu elevii- fete sau băieţi.
Educare pentru emancipare.
Mi-am învăţat fiicele,
elevele,
să renunţe la lecţia obedienţei.
Mi-am învăţat elevii băieţi
să se dezveţe de aşa-zisa onoare.
Fraţi şi surori
ne luptăm pentru drepturile femeilor
şi pentru mai mult loc
femeilor în societate.
Dar ne confruntăm cu un fenomen nou,
letal drepturilor omului
şi în special drepturilor femeilor.
Se numeşte talibanizare.
Adică o negare completă
a participării femeilor
în toate activităţile politice, sociale şi economice.
S-au pierdut astfel sute de şcoli.
Fetelor le era interzis să meargă la şcoală.
Femeile erau forţate să poarte văl
şi nu aveau voie să meargă la piaţă.
Muzicienii au fost reduşi la tăcere,
fetele biciuite
iar cântăreţii ucişi.
Milioane de oameni au suferit
dar puţini au vorbit.
Cel mai înfricoşător e
când în jur ai oameni
care ucid şi biciuiesc
iar tu vorbeşti despre drepturile tale.
E cel mai înspăimântător lucru.
Când avea 10 ani
Malala a susţinut dreptul
la educaţie.
A scris un jurnal pentru blogul BBC
s-a oferit voluntară
pentru documentarele New York Times
şi a vorbit oriunde avea ocazia.
Vocea ei a fost cea mai puternică.
S-a răspândit peste tot în lume.
Acesta a fost motivul pentru care Talibanii
nu au putut tolera campania ei,
iar pe 9 Octombrie 2012
a fost împuşcată în cap.
A fost sfârşitul lumii pentru noi.
Lumea a devenit o gaură neagră.
În timp ce fiica mea se afla
între viaţă şi moarte
am şoptit la urechea soţiei mele:
"Oare sunt de vină pentru cele întâmplate
fetei noastre?"
Ea mi-a răspuns răspicat:
"Te rog nu te învinovăţi.
Ai susţinut o cauză dreaptă.
Ţi-ai riscat viaţa
pentru adevăr,
pentru pace
şi pentru educaţie.
Ai inspirat fata
iar ea ţi s-a alăturat.
Amândoi sunteţi pe calea cea bună
iar Dumnezeu o va proteja."
Aceste cuvinte au însemnat mult
şi întrebarea nu mi-am mai pus-o.
Când Malala a fost în spital,
trecând prin dureri cumplite,
cu migrene îngrozitoare,
pentru că-i fusese afectat nervul facial,
o umbră cuprindea
faţa soţiei mele.
Dar fata mea nu s-a plâns niciodată.
Obişnuia să ne spună:
"Sunt bine cu tot cu zâmbetul ăsta strâmb
şi cu amorţeala feţei.
O să fiu bine. Nu vă îngrijoraţi."
Ne-a fost ca o mângâiere,
ca o consolare.
Fraţi şi surori
am învăţat de la ea cum să rezistăm
în cele mai grele momente
şi mă bucur să vă spun că
deşi e un idol
pentru drepturile copiilor şi femeilor
e asemeni oricărei fete de 16 ani.
Plânge când tema nu e completă.
Se ceartă cu fraţii ei
şi mă bucur pentru asta.
Oamenii mă întreabă
ce anume din felul meu de a fi
a făcut-o pe Malala să fie aşa îndrăzneaţă,
curajoasă, elocventă şi la pe fază?
Le spun: "nu ştiu ce am făcut.
Întrebaţi-mă ce nu am făcut.
Nu i-am tăiat elanul. Atâta tot."
Mulţumesc foarte mult.
(Aplauze).
Mulţumesc. Mulţumesc foarte mult.