Daudzās patriarhālās un cilšu sabiedrībās
tēvus parasti atpazīst pēc viņu dēliem,
bet es esmu viens no nedaudzajiem tēviem,
ko atpazīst pēc viņa meitas,
un es ar to lepojos.
(Aplausi)
Malāla uzsāka savu izglītības kampaņu
un 2007. gadā pastāvēja par savām tiesībām,
un, kad 2011. gadā viņas centienus godināja
un viņai piešķīra Nacionālo jaunatnes miera balvu,
viņa kļuva ļoti slavena,
ļoti populāra savas valsts jauniete.
Pirms tam viņa bija mana meita,
bet tagad es esmu viņas tēvs.
Dāmas un kungi,
ja mēs ielūkojamies cilvēces vēsturē,
sievietes stāsts
ir stāsts par netaisnību,
nevienlīdzību,
vardarbību un izmantošanu.
Redziet,
patriarhālās sabiedrībās
jau kopš pašiem pirmsākumiem,
meitenei piedzimstot,
viņas piedzimšana netiek sumināta.
Viņa nav gaidīta
ne no tēva, nedz mātes puses.
Kaimiņi nāk
un izsaka līdzjūtību mātei,
un neviens neapsveic tēvu.
Māte jūtas ļoti neērti
par to, ka piedzimusi meitene.
Kad viņa piedzimst pirmā meitene,
pirmā meita, viņa ir bēdīga.
Kad viņai piedzimst otrā meita,
viņa ir satriekta,
un, kad, gaidot dēlu,
viņai piedzimst trešā meita,
viņas jūtas vainīga kā noziedzniece.
Cieš ne tikai māte,
bet arī meita, jaundzimusī meita,
cieš, kad tā kļūst vecāka.
Piecu gadu vecumā,
kad viņai vajadzētu iet skolā,
viņa paliek mājās,
un skolā uzņem viņas brāļus.
Līdz 12 gadu vecumam savā ziņā
viņai ir laba dzīve.
Viņa var priecāties.
Viņa var rotaļāties ielās ar saviem draugiem,
un viņa var pārvietoties ielās
kā taurenītis.
Taču, sasniedzot pusaudža vecumu,
kad viņai paliek 13 gadi,
viņai liedz iziet ārpus mājām
bez vīrieša pavadības.
Viņu iesloga savas mājas četrās sienās.
Viņa nav vairs brīvs cilvēks.
Viņa kļūst par tā dēvēto godu
savam tēvam, brāļiem
un ģimenei,
un, ja viņa pārkāpj
šo tā dēvētā goda kodeksu,
viņu var pat nogalināt.
Interesanti, ka šis tā dēvētais
goda kodekss,
ne tikai ietekmē meitenes dzīvi,
tas ietekmē arī
ģimenes vīriešu dzīvi.
Es pazīstu kādu ģimeni, kurā ir septiņas māsas un viens brālis,
un šis viens brālis
ir devies prom uz Persijas līča valstīm,
lai pelnītu iztiku savām septiņām māsām
un vecākiem,
jo viņš uzskata, ka būtu pazemojoši,
ja viņa septiņas māsas apgūtu kādu prasmi
un dotos ārpus mājas,
un nopelnītu kaut ko iztikai.
Tādēļ šis brālis
upurē savas dzīves priekus
un savu māsu laimi
uz tā dēvētā goda altāra.
Patriarhālās sabiedrībās
ir vēl viena norma,
ko sauc par paklausību.
Labai meitenei jābūt
ļoti klusai, ļoti pazemīgai
un ļoti pakļāvīgai.
Tie ir kritēriji.
Labai paraugmeitenei ir jābūt ļoti klusai.
Viņai ir jābūt klusai
un jāpieņem
sava tēva un mātes lēmumi,
un vecajo lēmumi,
pat ja viņai tie nepatīk.
Ja viņu izprecina vīram, kurš viņai nepatīk,
vai ja viņu izprecina vecam vīram,
viņai tas jāpieņem,
jo viņa negrib, lai viņu nodēvē
par nepaklausīgu.
Ja viņu izprecina ļoti agri,
viņai tas jāpieņem.
Citādi viņu sauks par nepaklausīgu.
Un kas galu galā notiek?
Runājot dzejnieces vārdiem,
viņu izprecina, izguldina
un tad viņa dzemdē citus dēlus un meitas.
Situācijas ironija ir tā,
ka šī māte,
viņa māca to pašu paklausības stundu
savai meitai
un to pašu goda stundu saviem dēliem.
Un šis ļaunais burvju loks turpinās un turpinās.
Dāmas un kungi,
šo miljonu sieviešu skaudro stāvokli
var mainīt,
ja mēs domātu citādāk,
ja sievietes un vīrieši domātu citādāk,
ja vīrieši un sievietes cilšu un patriarhālajās sabiedrībās
attīstības valstīs,
ja viņi varētu pārkāpt pāris
ģimenes un sabiedrības normas,
ja viņi varētu atcelt diskriminējošus likumus
savu valstu sistēmās,
kas vēršas pret sieviešu pamata cilvēktiesībām.
Dārgie brāļi un māsas, kad piedzima Malāla
un pirmoreiz,
ticiet man,
man nepatīk jaundzimuši mazuļi, ja godīgi,
bet, kad es piegāju un ieskatījos viņas acīs,
ticiet man,
es sajutos ārkārtīgi pagodināts.
Ilgi pirms viņas piedzimšanas
es domāju par viņas vārdu,
un mani sajūsmināja varonīga,
leģendāra brīvības cīnītāja Afganistānā.
Viņas vārds bija Malāli no Maivandas,
un es nosaucu savu meitu viņas vārdā.
Dažas dienas pēc Malālas,
manas meitas, piedzimšanas,
atnāca mans brālēns,
tā bija nejaušība,
viņš atnāca pie manis
un atnesa ciltskoku,
Jūsafzaju ciltskoku.
Apskatot šo ciltskoku,
tas izsekoja mūsu priekštečus 300 gadu garumā.
Taču es ieskatījos, visi bija vīrieši,
un es paņēmu savu pildspalvu,
uzvilku līniju no sava vārda
un uzrakstīju: „Malāla.”
Kad viņa paaugās,
kad viņai bija četrarpus gadi,
es uzņēmu viņu savā skolā.
Jūs jautāsiet, kāpēc gan lai es pieminētu
meitenes uzņemšanu skolā?
Jā, man tas ir jāpiemin.
Tas varbūt ir pašsaprotami Kanādā,
Amerikā, daudzās attīstītajās valstīs,
bet nabadzīgās valstīs,
partriarhalās sabiedrībās, cilšu sabiedrībās
tas ir milzīgs notikums meitenes dzīvē.
Iestāšanās skolā nozīmē
viņas identitātes un vārda atzīšanu.
Uzņemšana skolā nozīmē,
ka viņa ir nokļuvusi sapņu un centienu pasaulē,
kur viņa var izpētīt savas
nākotnes dzīves iespējas.
Man ir piecas māsas,
un nevienai no viņām nebija iespējas iet skolā.
Jūs būsiet izbrīnīti,
pirms divām nedēļām,
aizpildot pieteikumu Kanādas vīzai
un aizpildot pieteikuma sadaļu par ģimeni,
es nespēju atcerēties
vairākus no savu māsu uzvārdiem.
Iemesls tam bija tas,
ka es nekad, nekad neesmu redzējis
savu māsu vārdus rakstītus jebkādā dokumentā.
Šī iemesla dēļ
es augstu vērtēju savu meitu.
To, ko mans tēvs nevarēja dot manām māsām
un savām meitām,
es domāju — man tas ir jāmaina.
Es mēdzu novērtēt
savas meitenes inteliģenci un gudrību.
Es mudināju viņu sēdēt kopā ar mani,
kad atnāca mani draugi.
Es mudināju viņu doties man līdzi uz dažādām sanāksmēm.
Visas šīs labās vērtības
es centos ieaudzināt viņas personībā.
Un ne tikai viņas, ne tikai Malālas personībā.
Es sniedzu visas šīs labās vērtības
arī pārējām savas skolas skolniecēm un skolniekiem.
Es izmantoju izglītību emancipācijai.
Es mācīju savām meitenēm,
es mācīju savām skolniecēm
aizmirst pakļaušanās mācību.
Es mācīju saviem skolniekiem
aizmirst tā dēvēto pseido godu.
Dārgie brāļi un māsas,
mēs tiecāmies pēc tā, lai sievietēm būtu vairāk tiesību,
un mēs cīnījāmies,
lai sievietēm būtu vairāk un vairāk vietas sabiedrībā.
Bet mēs saskārāmies ar jaunu parādību.
Tā bija nāvējoša cilvēktiesībām
un jo īpaši sieviešu tiesībām.
To sauca par talibanizāciju.
Tas nozīmē pilnīgu
sieviešu dalības noliegšanu
visās politiskajās, ekonomiskajās un sociālajās aktivitātēs.
Tika zaudētas simtiem skolu.
Meitenēm aizliedza iet skolā.
Sievietes piespieda aizklāt sejas,
un viņām aizliedza doties uz tirgu.
Mūziķus apklusināja,
meitenes pēra
un dziedātājus nogalināja.
Miljoniem cilvēku cieta,
bet daži neklusēja.
Tas ir visbaisākais,
kad visapkārt ir šādi cilvēki,
kas nogalina un per,
un tu uzstāj par savām tiesībām.
Tas patiešām ir visbaisākais.
Desmit gadu vecumā
Malāla pastāvēja, viņa pastāvēja par tiesībām
uz izglītību.
Viņa rakstīja dienasgrāmatu BBC blogam,
viņa brīvprātīgi pieteicās
New York Times dokumentālajām programmām,
un viņa runāja, izmantojot jebkuru pieejamo platformu.
Viņas balss bija visspēcīgākā.
Tā pa visu pasauli izplatījās kā kreščendo.
Tas bija iemesls, kādēļ Taliban kustība
nespēja paciest viņas kampaņu
un 2012. gada 9. oktobrī
viņai tiešā tēmējumā iešāva galvā.
Man un manai ģimenei tas bija pasaules gals.
Pasaule pārvērtās lielā, melnā caurumā.
Kamēr mana meita bija
uz dzīvības un nāves robežas,
es čukstēju ausī savai sievai:
„Vai es esmu vainīgs tajā, kas noticis
ar manu un tavu meitu?”
Viņa man spēji atbildēja:
„Lūdzu, nevaino sevi.
Tu cīnījies par to, kas ir pareizs.
Tu liki uz spēles savu dzīvību
patiesības dēļ,
miera dēļ
un izglītības dēļ,
un tava meita iedvesmojās no tevis
un pievienojās tev.
Jūs abi bijāt uz pareizā ceļa,
un Dievs viņu sargās.”
Šie daži vārdi man nozīmēja ļoti daudz,
un es šo jautājumu vairs neuzdevu.
Kad Malāla bija slimnīcā
un cieta stipras sāpes.
Viņai bija spēcīgas galvassāpes,
jo viņas sejas nervs bija nogriezts,
es manīju tumšu ēnu
pārslīdam pār manas sievas seju.
Bet mana meita nekad nesūdzējās.
Viņa mēdza mums sacīt:
„Es jūtos labi ar savu šķībo smaidu
un nejūtīgumu sejā.
Ar mani viss būs kārtībā. Lūdzu, neuztraucieties.”
Viņa bija mūsu mierinājums,
un viņa mierināja mūs.
Dārgie brāļi un māsas,
mēs iemācījāmies no viņas, kā būt izturīgiem
visgrūtākajos brīžos,
un man prieks jums atklāt,
ka par spīti tam, ka viņa ir simbols
bērnu un sieviešu tiesībām,
viņa ir tāda pati kā jebkura 16 gadīga meitene.
Viņa raud, kad nav pabeigusi mājas darbu.
Viņa ķildojas ar saviem brāļiem,
un es par to esmu ļoti priecīgs.
Cilvēki man jautā,
kas manā audzināšanā ir tik īpašs,
kas padarīja Malālu tik pašapzinīgu,
drosmīgu, sadzirdamu un nosvērtu.
Es tiem atbildu: „Nejautājiet man, ko es darīju.
Jautājiet mani, ko es nedarīju.”
Es viņai neaplauzu spārnus, tas arī viss.
Liels paldies.
(Aplausi)
Paldies. Liels paldies. Paldies. (Aplausi)