Daugelyje patriarchalinių ir genčių visuomenių
tėvai paprastai būna žinomi dėl savo sūnų,
tačiau esu vienas iš nedaugelio tėvų,
kuris yra žinomas dėl savo dukters
ir aš tuo didžiuojuosi.
(Plojimai)
Malala savo žygį dėl mokslo
ir kovą dėl savo teisių pradėjo 2007,
o kai 2011 jos pastangos buvo įvertintos,
ji laimėjo tarptautinį jaunimo taikos prizą
ir tapo labai įžymi,
labai populiari mergina savo šalyje.
Prieš tai ji buvo mano dukra,
bet dabar aš jos tėtis.
Ponios ir ponai,
jei žvilgtelėtumėte į žmogaus istoriją,
suprastumėte, kad moterų istorija
yra neteisybės istorija,
nelygybės, smurto ir išnaudojimo istorija.
Matote, patriarchalinėse visuomenėse,
nuo pat pradžių, kai gimsta mergaitė,
jos gimimas nėra švenčiamas.
Ji nėra laukiama
nei tėvo, nei motinos.
Ateina kaimynai,
reiškia užuojatą motinai
ir niekas nesveikina tėvo.
Motina jaučiasi labai nepatogiai
pagimdžiusi dukrą.
Kai ji pagimdo pirmą mergaitę,
pirmą dukterį.
Ji liūdi.
Kai ji pagimdo antrą mergaitę,
ji būna šokiruota.
Ir kai tikėdamasi sūnaus,
ji pagimdo trečią mergaitę.
Ji jaučiasi kalta kaip nusikaltelė.
Kenčia ne tik motina, bet ir dukra,
neseniai gimusi dukra,
kai ji užauga,
ji taip pat kenčia.
Penkerių metų,
kai ji turėtų eiti į mokyklą,
ji lieka namuose,
o jos broliai yra priimami į mokyklą.
Kažkaip iki dvylikos metų
ji gyvena gerai.
Ji gali linksmintis.
Ji gali žaisti su draugais gatvėje,
ji gali judėti gatvėse kaip drugelis.
Bet, kai ji tampa paaugle,
kai jai sukanka trylika metų,
jai uždraudžiama išeiti iš namų
be vyriškos palydos.
Ji būna uždaryta tarp keturių namo sienų.
Ji daugiau nebėra laisvas žmogus.
Ji tampa taip vadinama garbe,
savo tėvo ir brolių,
savo šeimos garbe.
Ir jeigu ji peržengia
taip vadinamą garbės kodeksą,
ji netgi gali būti nužudyta.
Labai įdomu, kad šis taip vadinamas garbės kodeksas
paveikia ne vien tik mergaitės gyvenimą,
jis taip pat paveikia
vyriškos lyties atstovų šeimoje gyvenimus.
Pažįstu šeimą iš septynių seserų ir vieno brolio.
Ir tas vienas brolis
emigravo į Persijos įlankos šalis
norėdamas uždirbti pinigų seserų pragyvenimui
ir tėvams.
Jis galvoja, kad tai būtų pažeminimas,
jei jo septynios seserys išmoktų tam tikrų įgūdžių
ir išeitų iš namų,
bei pačios užsidirbtų pragyvenimui.
Taigi, šis brolis,
jis aukoja savo gyvenimo džiaugsmą
ir seserų laimę
prie taip vadinamo garbės altoriaus.
Patrialchalinėse visuomenėse
yra dar viena norma,
kuri vadinama paklusnumu.
Gera mergaitė privalo
būti labai tyli, labai kukli
ir labai paklusni.
Tokie yra kriterijai.
Pavyzdinga mergaitė turi būti labai rami.
Ji turėtų tylėti ir sutikti
su savo tėčio ar mamos sprendimais,
bei vyresniųjų sprendimais,
net jei šie jai nepatinka.
Jei ji yra tekinama už vyro, kuris jai nepatinka,
ar seno vyro.
Ji turi sutikti,
nes nenori būti vadinama nepaklusnia.
Jei ji turi tekėti labai anksti,
ji turi sutikti.
Kitaip, ji bus laikoma nepaklusnia.
Ir kas galų gale nutinka?
Poetės žodžiais tariant,
ji yra sutuokiama, paguldoma į lovą
ir tada ji gimdo dar daugiau sūnų ir dukterų.
Ir tai yra šios situacijos ironija,
nes ši motina moko savo dukterį
tų pačių paklusnumo pamokų,
o savo sūnus to paties garbės kodekso.
Ir šis ydingas ratas tęsiasi ir tęsiasi.
Ponios ir ponai,
ši sunki milijonų moterų padėtis
galėtų pasikeisti.
Jei mąstysime kitaip,
jei moterys ir vyrai mąstys kitaip,
jei vyrai ir moterys gentinėse ir patriarchalinėse visuomenėse,
ekonomiškai silpnose šalyse,
sulaužys kelias šeimos ir visuomenės normas
jei jie savo valstybėse
panaikins diskriminuojančius savo šalies įstatymus,
kurie nusižengia pagrindinėms moters žmogaus teisėms.
Brangūs broliai ir seserys, kai gimė Malala,
patikėkit manimi, pirmą kartą,
atvirai šnekant, man nepatinka naujagimiai,
bet kai nuėjau ir pažiūrėjau į jos akis,
patikėkit manimi,
pasijaučiau ypatingai nusipelnusiu.
Dar buvo likę daug laiko iki jos gimimo,
kai pradėjau mąstyti apie jos vardą.
Buvau susižavėjęs
legendine kovotoja už laisvę Afganistane.
Jos vardas buvo Malalai iš Maiwand'o
ir aš pavadinau savo dukterį jos vardu.
Kelios dienos po to, kai gimė Malala,
kai gimė mano dukra,
atėjo mano pusbrolis – tai buvo atsitiktinumas –
jis atėjo į mano namus
ir atnešė šeimos medį,
Yuosafzai šeimos medį,
ir kai pažiūrėjau į šeimos medį
pamačiau, kad jame atsispindi 300 mūsų protėvių metų.
Tačiau, kai aš pažiūrėjau, supratau, kad visi buvo vyrai,
ir paėmęs rašiklį,
pripiešiau liniją nuo savo vardo ir parašiau „Malala”.
Kai ji paaugo,
kai jai buvo keturi su puse metukų,
aš priėmiau ją į savo mokyklą.
Jūs manęs paklausite, kodėl aš paminėjau
mergaitės priėmimą į mokyklą?
Taip, aš privalau tai paminėti.
Tai gal būt savaime suprantama Kanadoje,
Amerikoje, daugelyje išsivysčiusių šalių,
bet vargingose šalyse,
patriarchalinėse visuomenėse, genčių visuomenėse,
tai svarbus įvykis mergaitės gyvenime.
Įtraukimas į mokinių sąrašą reiškia
jos asmenybės ir vardo pripažinimą.
Priėmimas į mokyklą reiškia,
kad ji priimta į svajonių ir troškimų pasaulį,
kur ji gali išbandyti savo galimybes ateičiai.
Aš turiu penkias seseris
ir nei viena iš jų negalėjo eiti į mokyklą,
ir jūs nustebsite –
kai prieš dvi savaites pildžiau Kanados vizos formą,
pildydamas šeimos dalį formoje,
negalėjau prisiminti kelių savo seserų pavardžių.
Priežastis buvo ta,
kad aš niekada, niekada nesu matęs
savo seserų vardų užrašytų ant jokių dokumentų.
Tai buvo priežastis,
dėl ko aš vertinau savo dukterį.
Tai, ko mano tėvas negalėjo suteikti mano seserims,
savo dukroms,
aš pamaniau, kad privalau tai pakeisti.
Aš branginau
savo dukros supratingumą ir talentingumą.
Aš drąsindavau ją sedėti su manimi,
kai ateina mano draugai.
Aš drąsindavau ją eiti kartu su manimi į visokius susitikimus.
Ir visas šias geras vertybes
aš stengiausi išugdyti jos asmenybėje.
Ir tai nėra vien tik ji, vien tik Malala.
Aš skiepijau visas šias geras vertybes savo mokykloje,
tiek mokinėms, tiek mokiniams.
Aš naudojau ugdymą išlaisvinimui.
Aš mokiau savo mergaites,
aš mokiau savo mokines
nesimokyti paklusnumo pamokų.
Aš mokiau mokinius
nesimokyti taip vadinamos netikros garbės pamokų.
Brangūs broliai ir seserys,
mes siekėme daugiau teisių moterims
ir mes kovojome, kad turėtumėme vis daugiau,
daugiau ir daugiau vietos moterims visuomenėje.
Bet mes susidūrėme su nauju reiškiniu.
Tai kėlė mirtiną grėsmę žmonių teisėms
ir ypač moterų teisėms.
Tai vadinosi Talibanizacija.
Tai reiškia
visišką moterų dalyvavimo neigimą
visose politinėse, ekonominėse ir socialinėse veiklose.
Šimtai mokyklų buvo uždaryta.
Mergaitėms buvo draudžiama eiti į mokyklas.
Moterims buvo liepta dėvėti šydus
ir joms buvo uždrausta eiti į turgų.
Muzikantai buvo nutildyti,
mergaitės buvo plakamos,
dainininkai žudomi.
Milijonai kentėjo,
bet keletas kalbėjo
ir tai buvo labiausiai gąsdinantis dalykas,
kai aplink tave tokie žmonės,
kurie žudo ir muša
o tu kovoji už savo teises.
Tai tikrai baisiausias dalykas.
Būdama dešimties
Malala kovojo, kovojo už teisę mokytis.
Ji rašė dienoraštį BBC tinklaraščiui,
ji savanoriavo
New York Times dokumentiniams filmams,
kalbėjo kiekvienoje įmanomoje auditorijoje.
Jos balsas buvo pats galingiausias balsas.
Jis plito po visą pasaulį kaip crescendo.
Tai buvo priežastis, kodėl Talibanas
negalėjo toleruoti jos kampanijos
ir 2012 metų spalio 9 dieną,
jai buvo šauta į galvą iš tiesiojo šūvio nuotolio.
Tai buvo lemtinga man ir mano šeimai diena.
Pasaulis virto didele juoda kiauryme.
Kai mano dukra buvo ant gyvenimo ir mirties slenksčio,
aš sužnabždėjau į ausį savo žmonai,
„Ar aš kaltas dėl to, kas nutiko mano ir tavo dukteriai?”
Ir ji šiurkščiai man atsakė,
„Prašau, nekaltink savęs.
Tavo kovos motyvas buvo teisingas.
Tu rizikavai savo gyvenimu
dėl teisybės, taikos ir švietimo
ir tavo dukra, tavęs įkvėpta,
darė tą patį.
Jūs abu buvot teisingame kelyje
ir Dievas ją apsaugos.”
Šie keli žodžiai man reiškė labai daug,
ir aš daugiau niekada neklausiau šito klausimo.
Kai Malala buvo ligoninėje
ir kovojo su sunkiais skausmais,
jai labai skaudėjo galvą,
nes jos veido nervas buvo nupjautas,
matydavau tamsų šešėlį,
slenkantį mano žmonos veidu.
Tačiau mano dukra niekada nesiskundė.
Ji sakydavo mums,
„Viskas gerai dėl tos mano kreivos šypsenos
ir sąstingio mano veide.
Viskas bus gerai. Prašau, nesijaudinkite.”
Ji buvo mūsų paguoda
ir ji mus nuramindavo.
Brangūs broliai ir seserys,
mes išmokome iš jos būti tvirtais
pačiais sunkiausiais laikais
ir aš džiaugiuosi galėdamas pasidalinti su jumis,
kad nepaisant to,
jog ji yra vaikų ir moterų teisių gynėjų ikona,
ji yra tokia pati, kaip ir bet kuri kita šešiolikos metų mergaitė.
Ji verkia, kai jos namų darbai neatlikti.
Ji ginčijasi su broliais,
o aš dėl to labai džiaugiuosi.
Žmonės klausia manęs,
kuo ypatinga yra mano globa,
kuri padarė Malalą tokią ryžtingą,
tokią drąsią, tokią iškalbingą ir tvirtą.
Aš jiems sakau, neklauskit manęs, ką aš padariau.
Paklauskit manęs, ko aš nepadariau.
Aš neapkarpiau jos sparnų, ir tai viskas.
Labai ačiū.
(Plojimai.)
Ačiū. Labai ačiū. Ačiū. (Plojimai.)