כמו רוב העיתונאים, אני אידיאליסטית.
אני אוהבת לחשוף סיפורים טובים, במיוחד סיפורים שלא מדברים עליהם.
אני פשוט לא חשבתי שבשנת 2011,
נשים עדיין יהיו בקטגוריה הזו.
אני הנשיאה של הסימפוזיון של עיתונות ונשים, JAWS (מלתעות).
זה שארקי.
(צחוק)
הצטרפתי לפני כ-10 שנים כי רציתי דמויות נשיות לחיקוי,
והייתי מתוסכלת מהפער במעמד הנשים במקצוע שלנו
ומה זה אומר על התדמית שלנו בתקשורת.
אנחנו מרכיבות כחצי מאוכלוסיית העולם,
אבל אנחנו רק 24 אחוז מהנושאים החדשותיים שמצוינים בחדשות.
ואנחנו רק 20 אחוז מהמומחים שמצוטטים בכתבות.
ועכשיו, עם הטכנולוגיה של היום,
זה אפשרי למחוק נשים מתמונה לגמרי.
זו תמונה של ברק אובמה עם היועצים שלו,
עוקבים אחרי הריגתו של אוסמה בין לאדן.
אתם יכולים לראות את הילארי קלינטון מימין.
בואו נראה איך התמונה פורסמה בעיתון יהודי-אורתודוקסי שממוקם בברוקלין.
הילרי לגמרי נעלמה.
(צחוק)
במערכת העיתון התנצלו, אבל אמרו שהם אף פעם לא מפרסמים תמונות של נשים;
הם יכולים להיות מעוררות מינית.
(צחוק)
זה מקרה קיצוני, כן.
אבל העובדה היא,
שנשים הן רק 19 אחוז מהמקורות בכתבות על פוליטיקה,
ורק 20 אחוז מהכתבות על הכלכלה.
החדשות ממשיכות לתת לנו תמונה בה גברים עולים במספר על נשים
בכמעט כל קטגוריות התעסוקה, פרט לשתיים:
סטודנטים ועקרות בית.
(צחוק)
אז כולנו מקבלים תמונה מאוד מעוותת של המציאות.
הבעיה היא, כמובן, אין מספיק נשים בחדרי החדשות.
הן מדווחות רק על 37 אחוז מהכתבות בדפוס, בטלוויזיה וברדיו.
אפילו בכתבות על אלימות מבוססת מגדר,
גברים מקבלים רוב מדהים של שטח דפוס וזמן אוויר.
לדוגמא:
במרץ, הניו יורק טיימס פירסם כתבה של ג'יימס מקינלי
על אונס קבוצתי של ילדה צעירה,
בת 11, בעיירה קטנה בטקסס.
מקינלי כותב שהקהילה תוהה,
"איך יכול להיות שהבנים שלהם נגררו לזה?"
"נגררו לזה" -
כאילו הם פותו לבצע מעשה אלים.
והאדם הראשון שהוא מצטט אמר,
"הבנים האלו יצטרכו לחיות עם זה בשארית חייהם."
(אנחות, צחוק)
אתם לא שומעים הרבה על הקורבן בת ה-11,
חוץ מזה שהיא לבשה בגדים שהיו קצת בוגרים בשבילה
ושהיא הייתה מאופרת.
הטיימס הוצפו בביקורת.
בהתחלה, הם הגנו על עצמם,
ואמרו, "אלו לא ההשקפות שלנו. זה מה שמצאנו בדיווח שלנו."
עכשיו, הנה סוד שבטח כבר ידעתם:
הכתבות שלכם נבנות.
כעיתונאים, אנחנו חוקרים, אנחנו מראיינים.
אנחנו מנסים לתת תמונה טובה של המציאות.
גם יש לנו את הדעות הקדומות הלא מודעות שלנו.
אבל הטיימס גורם לזה להישמע
כאילו כל אחד היה מדווח את הסיפור הזה באותו אופן.
אני לא מסכימה עם זה.
אז שלושה שבועות לאחר מכן,
הטיימס חזרו מחדש אל הסיפור הזה.
הפעם, הם הוסיפו עוד שם של כותב עם מקינלי:
אריקה גוד.
מה שעולה זה סיפור באמת עצוב ונורא
של ילדה צעירה והמשפחה שלה שכלואים בעוני.
היא נאנסה מספר פעמים על ידי גברים רבים.
היא הייתה ילדה מבריקה וקלילה.
היא התבגרה מהר, פיזית,
אבל המיטה שלה עדיין היתה מכוסה בבובות של חיות.
זו תמונה שונה מאוד.
אולי הוספת גברת גוד היא מה שהפך את הסיפור ליותר שלם.
הפרוייקט לניטור תקשורת גלובלית מצא שכתבות על ידי נשים עיתנאיות,
יותר סביר שיטילו תיגר על הסטריאוטיפים מאשר על ידי גברים עיתונאים.
בתחנת רדיו, KUNM, באלבוקרקי,
איליין באומגרטל עשתה קצת מחקר
על כיסוי של אלימות נגד נשים.
מה שהיא מצאה זה שהרבה מהסיפורים האשימו את הקורבנות
והורידו את הערך של החיים שלהן.
הם נטו לגרום לסנסציה, והיו חסרי הקשר.
אז לעבודת הסיום שלה,
היא עשתה סדרה בעלת שלושה חלקים על הרצח של 11 נשים,
שנמצאו קבורות במערב מסה שבאלבוקרקי.
היא ניסתה לערער על התבניות והסטריאוטיפים האלו בעבודה שלה
והיא ניסתה להראות את האתגרים שעיתונאים מתמודדים עימם
ממקורות חיצוניים, הדעות הקדומות שלהם עצמם
ונורמות תרבותיות.
והיא עבדה עם עורכת בתחנת רדיו ארצית ציבורית
כדי לנסות לקבל כתבה ששודרה בכל הארץ.
היא לא בטוחה שזה היה קורה אם העורכת לא היתה אישה.
כתבות בחדשות
הן בסבירות גבוהה יותר פי שתיים להציג נשים כקורבנות מאשר גברים,
ונשים בסבירות גבוהה יותר להיות מוגדרות על פי איברי הגוף שלהן.
מגזין 'Wired', נובמבר 2010.
כן, המגזין היה על הנדסת רקמת שד.
עכשיו אני יודעת שדעתכם מוסחת, אז אני אוריד את זה.
(צחוק)
עיניים למעלה.
(צחוק)
אז -
(מחיאות כפיים)
הנה העניין:
'Wired' כמעט אף פעם לא שמים נשים על השער שלהם.
אה, היו כמה שערי גימיקים -
פאם מ"המשרד",
בנות מאנגה,
דוגמנית חושנית שמכוסה ביהלומים מלאכותיים.
פרופסור סינדי רויאל מאוניברסיטת טקסס תהתה בבלוג שלה
איך נשים צעירות כמו הסטודנטיות שלה אמורות להרגיש
לגבי התפקיד שלהן בטכנולוגיה, כשהן קוראות Wired.
כריס אנדרסון, העורך של Wired, הגן על הבחירה שלו
ואמר שאין מספיק נשים, נשים בולטות,
בטכנולוגיה כדי למכור שער, למכור גיליון.
חלק מזה הוא נכון,
אין הרבה נשים בולטות בטכנולוגיה.
הנה הבעיה שלי עם הטענה הזו:
התקשורת אומרת לנו בכל יום מה חשוב,
על ידי הכתבות שהם בוחרים ואיפה הם ממקמים אותן;
זה נקרא סידור אג'נדה.
כמה אנשים הכירו את המייסדים של פייסבוק וגוגל
לפני שהפנים שלהם הופיעו על שער של מגזין?
לשים אותם שם הפך אותם ליותר מזוהים.
עכשיו, המגזין 'Fast Company' מאמץ את הרעיון הזה.
זה השער מה-15 לנובמבר, 2010.
הגיליון היה על הנשים הבולטות והמשפיעות בטכנולוגיה.
העורך רוברט סאפיאן אמר למוסד פוינטר,
"עמק הסיליקון הוא מאוד לבן ומאוד גברי.
אבל זה לא איך ש-'Fast Company' חושבת
שעולם העסקים ייראה בעתיד,
אז הוא מנסה לתת תמונה של לאן העולם הגלובאלי נע."
דרך אגב, מתברר, Wired לקחו את זה לתשומת ליבם.
זה היה גיליון באפריל.
(צחוק)
זו לימור פריד, המייסדת של תעשיות אדאפרוט,
בתנוחה של רוזי המסמררת.
זה יעזור שיהיו יותר נשים בעמדות ניהול בתקשורת.
סקר עולמי שנעשה לאחרונה
מצא ש-73 אחוזים ממשרות הניהול הבכירות בתקשורת
עדיין מוחזקות על ידי גברים.
אבל זה גם על משהו הרבה יותר מורכב:
הדעות הקדומות הלא מודעות שלנו והשטחים המתים שלנו.
שאנקר ודאנטאם הוא העורך
של "המוח החבוי: איך התת מודע שלנו בוחר נשיאים,
שולט בשווקים, פותח במלחמות, ומציל לנו את החיים."
הוא אמר לנציב תלונות הציבור הקודם ברדיו ארצי ציבורי,
שדיווח על רווחת נשים בכיסוי של הרדיו הארצי הציבורי,
דעות קדומות זורמות במשך רוב חיינו.
זה מאוד קשה להתיר את הקשרים האלו.
אבל היתה לו הצעה אחת.
הוא היה עובד עבור שני עורכים
שאמרו שלכל סיפור צריך להיות לפחות מקור נשי אחד.
הוא נאלם בהתחלה,
אבל אמר שבסופו של דבר הוא עקב אחר ההוראה בשמחה,
כי הסיפורים שלו השתפרו
והעבודה שלו נהייתה קלה יותר.
עכשיו, אני לא יודעת אם אחד מהעורכים הייתה אישה,
אבל זה יכול לעשות את השינוי הגדול ביותר.
חדשות הבוקר של דאלאס זכו בפרס פוליצר ב-1994
על סדרה שהם עשו על נשים מסביב לעולם,
אבל אחת מהכותבות אמרה לי
שהיא משוכנעת שזה לא היה קורה לעולם
אם לא היתה להם אישה עוזרת עורך חדשות חוץ,
והם לא היו מקבלים חלק מהסיפורים שלהם
ללא הכתבות והעורכות בשטח,
במיוחד סיפור על הטלת מום באיברי המין הנשיים -
גברים פשוט לא היו מורשים להיכנס לתוך הסיטואציות.
זו נקודה חשובה לקחת בחשבון,
כי הרבה ממדיניות החוץ שלנו היום סובבת סביב מדינות
שבהן היחס לנשים הוא עניין,
כמו אפגניסטן.
מה שנאמר לנו כטענות כנגד לעזוב את המדינה הזו
היא שגורל הנשים הוא השיקול הבסיסי.
עכשיו, אני בטוחה שעיתונאי זכר בקאבול יכול למצוא נשים לראיון.
לא כל כך בטוחה לגבי האיזורים הכפריים, המסורתיים,
איפה שאני מנחשת שלנשים אסור לדבר עם גברים זרים.
זה חשוב להמשיך לדבר על זה, לאור לארה לוגאן.
היא הייתה כתבת חדשות של CBS
שהותקפה מינית באופן אכזרי בכיכר תח'ריר שבמצרים,
מיד לאחר שהתמונה הזו נלקחה.
כמעט מיד, מומחים נתנו את דעתם,
האשימו אותה ואמרו דברים כמו,
"אתם יודעים, אולי נשים לא צריכות להישלח כדי לכסות את הסיפורים האלו."
מעולם לא שמעתי מישהו אומר את זה על אנדרסון קופר והצוות שלו,
שהותקפו כשכיסו את אותו הסיפור.
דרך אחת שיותר נשים יהיו בהנהגה
היא שיהיו נשים אחרות שינחו אותן.
אחת מחברות ההנהלה שלי היא עורכת בחברת תקשורת עולמית גדולה,
אבל היא מעולם לא חשבה על זה כמסלול קריירה,
עד שהיא פגשה מודלים לחיקוי ב-JAWS.
אבל זה לא רק עבודה לעיתונאי-על
או לארגון שלי.
לכולכם יש חלק בתקשורת חזקה ונמרצת.
תנתחו את החדשות שלכם.
והרימו קול כאשר יש חורים בכיסוי,
כמו שאנשים בניו יורק טיימס עשו.
הציעו מקורות נשיים לעיתונאים ועורכים.
זיכרו - תמונה מלאה של המציאות אולי נסמכת על זה.
ואני אשאיר אתכם עם סרטון וידאו
שראיתי לראשונה ב-[1987] כאשר הייתי סטודנטית בלונדון.
זה בשביל עיתון "הגארדיאן".
זה למעשה הרבה לפני שאפילו חשבתי על להיות עיתונאית,
אבל מאוד התעניינתי באיך אנחנו לומדים לתפוס את העולם.
קריין: אירוע שנראה מנקודת מבט אחת נותן רושם מסוים.
כשהוא נראה מנקודת מבט נוספת,
הוא נותן רושם די שונה.
אבל זה רק כשמקבלים את התמונה המלאה,
שאפשר להבין לגמרי מה קורה.
[הגארדיאן]
מגאן קאמריק: אני חושבת שכולכם תסכימו
שעדיף לנו אם לכולנו תהיה התמונה המלאה.
(מחיאות כפיים)