A világegyetemben hemzsegnek a bolygók.
A célom, hogy a következő évtizedben
olyan teleszkópot építsünk,
mely más csillagok körül keringő bolygókat fotózna,
s azt is kiderítené, lehet-e rajtuk élet.
Kollégáimmal a NASA JPL-nél a Princeton-on
erre fejlesztünk egy eljárást, s reméljük,
nemsokára elérjük célunkat.
A csillagászok szerint a galaxis
minden csillagának van bolygója,
s úgy vélik, ezek akár egyötöde
a Földhöz hasonló:
élet színtere is lehet.
De még egyet sem láttunk.
Csak közvetett módon érzékeltük őket.
Ez a NASA híres felvétele a halványkék pöttyről.
1990-ben készítette a Voyager űrhajó,
amint a Naprendszer elhagyása során megfordult,
hogy hatmilliárd km távolságról
készítsen felvételt a Földről.
Én egy Földhöz hasonló bolygót
szeretnék lefényképezni.
Mért nem tettük meg idáig? Mi ilyen nehéz?
Képzeljük el,
hogy a Hubble űrteleszkópot
megfogjuk, megfordítjuk és átrakjuk
a Mars pályájára.
Ilyen felvételt kapnánk:
a Föld kissé homályos képét,
mert egy egész kicsi teleszkóppal készült,
ami a Mars pályáján volt.
Legyen tízszerese a távolság.
Itt már az Uránusz pályáján vagyunk.
Bolygónk kisebb, a fotó elmosódó, s kevésbé részletes.
Még épp látszik a Hold.
Ismét tízszeresére növeljük a távolságot.
A Naprendszer legszélére kerültünk,
a Kuiper-öv környékére.
Alig látszik már a Föld.
Ez Carl Sagan halványkék pöttye.
Ismét tízszeresére növeljük a távolságot.
Az Oort-felhő környékén vagyunk,
a Naprendszeren kívül.
A Nap éppen csak
látómezőbe kerül,
oda, ahol a bolygó van.
Ismét tízszeresére növeljük a távolságot.
A legközelebbi szomszéd csillagunknál,
az Alfa Centaurinál vagyunk.
Nyoma veszett a bolygónak.
Csak a csillag ragyogó sugarai látszanak.
Fénye tízmilliárdszor erősebb, mint a bolygóé,
ami a pirossal jelölt helyen lehet.
De mi a bolygót szeretnénk látni. S ezért nem megy.
A csillag fénye elhajlik,
szétszóródik a teleszkóp belsejében,
s ezen a túlontúl fényes felvételen
eltűnik a bolygó.
Hogy a bolygót is láthassuk,
meg kell szabadulnunk
a rengeteg fénytől.
Sok kollégám fejleszt
kiváló eszközöket ennek elérésére.
A legfigyelemreméltóbbról
szeretnék ma önöknek mesélni.
Ez fog szerintem az elkövetkező tíz évben
elsőként bolygót lencsevégre kapni.
Lyman Spitzer ötlete volt az egész.
Neki köszönhetjük az űrteleszkóp elvét.
1962-ben egy napfogyatkozás inspirálta.
Mindannyian tanúi lehettek már.
Ilyenkor a Hold a Nap elé kerül.
Fényének nagy részét eltakarja.
Egy halvány fényudvar övezi.
Mintha a hüvelykujjamat
az elé a fényszóró elé tartanám, ami a szemembe süt,
s rögtön látom a hátsó sort is.
Mi történik ilyenkor?
A Hold
árnyékot vet a Földre.
Teleszkópot vagy fényképezőgépet állítunk az árnyékba,
visszanézünk a Nap felé,
a fény nagy részét takarja a Hold,
s látható a halvány, finom szerkezet
a napkoronában.
Spitzer szerint az eljárás az űrben is működne.
Építünk egy nagy ernyőt, fellőjük az űrbe,
a csillag elé helyezzük,
ezáltal eltakarjuk fénye nagy részét.
A keletkező árnyékba űrteleszkópot helyezünk,
s tessék: már látszanak is a bolygók.
Ez kb. így nézne ki.
Íme az ernyő,
mégsem látszanak a bolygók.
Sajnos nem működik a módszer.
Azért, mert a fény hullámai
elhajlanak az ernyő körül,
ugyanúgy mint a teleszkópnál.
Ugyanúgy, ahogy egy hegyi patak vize kikerüli a sziklákat.
Sok árnyék sem lesz.
Nem látszanak hát a bolygók.
Spitzer mégis megtalálta a megoldást.
Vékonyított, lágyabb szélek
irányíthatnák a fény elhajlását.
Ekkor látszana már egy bolygó.
Az eltelt tíz évben sikerült
optimális megoldásokat találnunk.
Kb. így néz ki.
Virág alakú csillagernyőnek neveztük el.
Ha szirmainak szélét sikerül
megfelelő formájúra alakítani,
irányíthatjuk a fény elhajlását
s jó nagy árnyék a jutalmunk.
10 milliárdszor halványabb a csillag, mint azelőtt,
s máris látszik a bolygók fénye is.
Persze nem hüvelyknyi a készülék.
Ez a csillagernyő
fél futballpályányi méretű,
s 50 000 km távolságra kell hogy legyen a teleszkóptól,
melyet valahogy az árnyékában kell tartani,
s ekkor láthatjuk a bolygókat.
Ez félelmetesnek hangzik,
de zseniális mérnök munkatársaim a JPL-nél
remek tervet készítettek,
ami kb. így néz ki:
Kezdetben fel van csévélve egy dobra,
ami aztán elválik az űrteleszkóptól.
A szirmok kibomlanak,
a teleszkóp pedig megfordul.
Ekkor az ernyő 180 fokos fordulatot tesz
s kirepül a teleszkóptól 50 000 km-re.
A csillag elé telepszik
s íme, remek árnyékot vet!
S már látjuk is a csillag bolygóit.
(Taps)
Köszönöm!
Ez nem sci-fi.
Az utóbbi hat év munkáját mutatom be.
Tavaly nyáron kipróbáltuk Kaliforniában
a Northrop Grumman-nél.
Íme a négy szirom.
Kisebb méretű ernyőt használunk.
Kb. az űrben szükséges ernyő fele.
Látják, ahogy a szirmok kibomlanak.
Ezeket egyetemi hallgatók készítették,
akik a nyáron a JPL gyakornokai voltak.
A telepítés látható most.
Először a szirmok helyükre fordulnak.
A szirmok töve
minden egyes alkalommal tizedmilliméter pontossággal,
azonos helyre kell hogy kerüljön.
Tizenhatszor teszteltük,
és mind a 16 alkalommal tizedmilliméteres pontosággal
azonos helyre kerültek a szirmok.
Kulcsfontosságú a pontosság.
De ha sikerül megépíteni,
és feljuttatni az űrbe,
ilyesfélének lehetnek tanúi.
A Hubble űrteleszkóp felvétele
az egyik hozzánk legközelebbi szomszédos csillagokról.
Ha egy hasonló űrteleszkópot
– talán kicsivel nagyobbat –
feljuttathatnánk az űrbe,
s egy vásznat tehetnénk elé,
valami ilyet látnánk:
ez egy családi felvétel Naprendszerünkről, csakhogy nem a miénk:
reméljük más naprendszerét is
sikerül lencsevégre kapni
egy csillagernyővel.
Látszana a Jupiter, a Szaturnusz,
az Uránusz, a Neptun, s itt középen
a fényudvar mellett
egy halványkék pötty. A föld.
Szeretnénk megtudni,
van-e ott víz, oxigén, ózon,
lehetséges-e ott az élet.
Ez a legklasszabb tudomány a világon.
Ezért kezdtem ezen dolgozni,
mert megváltoztathatjuk a világot,
ha más bolygókat fedezünk fel.
Köszönöm figyelmüket.
(Taps)