"Neki se rode veliki,
neki dostignu veličinu,
a nekima je veličina nametnuta", reče Vilijam Šekspir.
Ali da li je?
Neki dovode u pitanje da li je Šekspir zaista napisao dela koja nose njegovo ime,
ili da li je on uopšte postojao.
Spekuliše se da je Šekspir pseudonim drugog pisca,
ili grupe pisaca.
Predloženi kandidati za ulogu pravog Šekspira
uključuju druge poznate pisce, političare, pa čak i neke istaknute žene.
Može li biti da je najveći pisac engleskog govornog područja
fiktivan koliko i njegova dela?
Većina naučnika koji izučavaju Šekpira odbacuje ove teorije
zbog istorijskih i biografskih dokaza.
Ali postoji još jedan način da se proveri da li je poznate Šekspirove reči
zapravo napisao neko drugi.
Lingvistka, nauka o jeziku,
može nam reći puno toga o načinu na koji pričamo ili pišemo
izučavanjem sintakse, gramatike, semantike i vokabulara.
U kasnim 1800tim godinama
poljski filozof Vinsenti Lutoslavski
formalizovao je metod poznat kao stilometrija,
i primenio ga kako bi istražio pitanja u vezi sa književnim autorstvom.
Dakle, kako funkcioniše stilometrija?
Ideja je da stil svakog pisca ima određene karakteristike
koje ostaju veoma ujednačene u svim delima tog pisca.
Primeri ovih karakteristika ukjlučuju prosečnu dužinu rečenice,
red reči,
pa čak i broj ponavljanja određene reči.
Hajde da pogledamo upotrebu reči "ti" i da je vizualizujemo kao dimenziju ili osu.
Svako od Šekspirovih dela može se smestiti na tu osu
kao podatak na osnovu broja ponavljanja te reči.
U statistici, blizina ovih tačaka daje
ono što nam je poznato kao varijacija, očekivani domet naših podataka.
Ali, ovo je samo jedna karakteristika u veoma visoko-dimenzionalnom prostoru.
Sa grupišućom alatkom, zvanom analiza principalnih komponenti,
možemo smanjiti multidimenzionalni prostor na jednostavne principalne komponente
koje kolektivno mere varijacije u Šekspirovim delima.
Onda možemo da testiramo dela naših kandidata
na osnovu tih principalnih komponenti.
Na primer,
ako se dovoljan broj dela Frensisa Bejkona poklapa sa Šekspirovom varijacijom,
to bi bio veoma jak dokaz
da su Frensis Bejkon i Šekspir u stvari ista osoba.
Šta su rezultati pokazali?
Pa, stilometristi koji su ovo ispitali zaključili su
da je Šekspir zapravo Šekspir.
Bard je Bard.
Dela pozera se jednostavno ne poklapaju sa Šekspirovim prepoznatljivim stilom.
Međutim, naši neustrašivi statističari pronašli su
neke vrlo čvrste dokaze o saradnji.
Na primer, jedna skorašnja studija zaključila je
da je Šekspir radio sa piscem Kristoferom Marloom
na oba dela "Henrija VI".
Šekspirov identitet je samo jedan od problema koje silometrija može da reši.
Može nam pomoći da utvrdimo kada je delo napisano,
da li je antički tekst falsifikat,
da li je student plagirao rad,
ili da li je mejl koji ste upravo primili visokog prioriteta ili je spem.
I da li se Šekspirova vanvremenska poezija
svodi na brojeve i statistiku?
Ne baš.
Stilometrička analiza može razotkriti šta Šekspirova dela čini strukturalno posebnim
ali ne može da uhvati lepotu osećanja i emocija koje ona izražava,
ili zašto nas pogađa na način na koji nas pogađa.
Bar ne još uvek.