Pidän elämäntehtäväni
kuvata ilmastonmuutoksen kouriintuntuvuutta työni kautta.
Olen matkustanut Arktikselle kuvaamaan
jäätiköiden sulamista
ja päiväntasaajalle taltioimaan sen, kun seurauksena merenpinta nousee.
Hiljattain kävin Grönlannin jäisillä rannikoilla
ja matalilla Malediivien saarilla
näin yhdistäen kaksi näennäisen irrallista mutta yhtä uhanalaista
maapallomme aluetta.
Tutkin piirroksissani muutosta, häiriöitä
sekä seesteisyyttä maisemissa
ja sallin tällä tavalla katsojien kokea tunnesiteen
paikkaan, jossa he eivät kenties koskaan olisi käyneet.
Olen valinnut, että välitän kauneutta, en tuhoa.
Jos kokee näiden maisemien ylevyyden,
kenties se innostaa suojelemaan ja varjelemaan niitä.
Käyttäytymispsykologian mukaan ryhdymme toimeen
ja teemme päätöksemme ennen kaikkea tunteisiin perustuen.
Lisäksi tutkimukset osoittavat, että taide vaikuttaa tunteisiimme
tehokkaammin kuin pelottavat uutiset.
Asiantuntijat arvioivat, että Arktiksella on jäättömiä kesiä
jo vuonna 2020.
Merenpinta todennäköisesti nousee noin 0,5-3 metriä
vuosisadan loppuun mennessä.
Olen omistanut urani valaisemaan näitä ennustuksia
lähestyttävän kanavan kautta,
sellaisen, joka koskettaa meitä tavalla, johon tilastot eivät pysty.
Prosessini alkaa sillä, että matkustan paikkoihin,
joihin ilmastonmuutos vaikuttaa ensiksi.
Paikan päällä otan tuhansia valokuvia.
Kun palaan studiolleni,
käytän sekä muistoja kokemastani että itse valokuvia
koostamaan valtavia luomuksia,
jotka ovat joskus yli kolmimetrisiä.
Piirrän liiduilla, kuivilla kuin hiili, mutta värillisillä.
Pidän töitäni piirustuksina, vaikka jotkut sanovat niitä maalauksiksi.
Sen sijaan irvistelen, kun sanotaan, että teen "sormimaalauksia".
(Naurua)
Tosin en käytäkään työkaluja
ja olen aina käyttänyt sormiani ja kämmeniäni
muokkaamaan väriä paperilla.
Piirtäminen on minulle meditaatiota.
Se hiljentää mieleni.
En havaitse piirtämääni
jäänä tai vetenä.
Sen sijaan kuva typistyy
pelkkään väriin ja muotoon.
Kun työ sitten on valmis,
voin vihdoin kokea sen kokonaisena:
peilikirkkaassa vedessä kelluvana jäävuorena
tai vaahtopäänä.
Tyypillisesti minulta kestää tämänkokoisessa teoksessa,
kuten näettekin, 10 sekuntia.
(Naurua)
(Taputuksia)
Oikeasti lähemmäs 200 tuntia. Tuon kokoisessa jopa 250 tuntia.
Olen piirtänyt siitä lähtien, kun pystyin pitelemään liitua.
Äitini oli taiteilija, ja pieninä
meillä oli aina taidetarvikkeita ympäri taloa.
Äitini rakkaus valokuvaamiseen
vei hänet maailman ääriin,
ja perheeni ja minä olimme onnekkaita,
kun olimme mukana ja tuimme häntä näillä seikkailuilla.
Ratsastimme kameleilla Pohjois-Afrikassa
ja menimme koiravaljakoilla lähellä Pohjoisnapaa.
Elokuussa 2012 johdin ensimmäisen retkeni
ottaen mukaani joukon taiteilijoita ja tutkijoita Grönlannin rannikolle.
Äitini piti alunperin johtaa retkeä.
Olimme suunnittelun alkuvaiheilla,
olimmehan aikomuksissa mennä yhdessä,
kun hänelle kehittyi aivokasvain.
Syöpä kukisti pian hänen kehonsa ja mielensä,
ja hän menehtyi puoli vuotta sen jälkeen.
Mutta hänen sairaudensa aikana
hänen sitoutumisensa retkeen ei koskaan heikentynyt, ja lupasin
tehdä hänen viimeisen retkensä.
Äitini intohimo Arktikseen
heijastui kokemukseeni Grönlannista,
ja tunsin voiman
ja haurauden maisemissa.
Jäävuorien koko
saa nöyräksi.
Jäätiköt ovat täynnä liikettä ja ääniä
tavalla, jota en voinut odottaa.
Laajensin teosteni mittasuhteita
välittääkseni sitä samaa kunnioitusta, jota tuolloin tunsin.
Mutta vaikka jään mahti on ilmeinen,
samoin on sen herkkyyden laita.
Veneistämme
pystyin näkemään, kuinka jää hikoili paahtavan auringon alla.
Pääsimme vierailemaan Grönlannin inuiittiyhteisöissä,
jotka ovat nyt valtavien haasteiden edessä.
Paikalliset kertoivat minulle valtavista merijäiden alueista,
jotka eivät enää jäädy kuten ennen.
Ja kun ei ole jäätä, heidän metsästys- ja satoalueensa
pienenevät merkittävästi
ja se on uhkana heidän elämäntavalleen ja selviytymiselleen.
Grönlannin sulavat jäätiköt
ovat yksi suurimmista osatekijöistä merenpinnan nousussa,
joka on jo alkanut hukuttaa alleen
maailman matalimpia saaria.
Vuosi Grönlannissa käynnin jälkeen kävin Malediiveilla,
joka on maailman matalin ja tasaisin valtio.
Siellä ollessani keräsin kuvia ja inspiraatiota
uuteen kokoelmaan:
piirroksia rannoille iskevistä aalloista valtiossa,
joka voi olla kokonaan veden alla jo tällä vuosisadalla.
Tuhoavia asioita tapahtuu joka päivä
sekä globaalilla että henkilökohtaisella mittakaavalla.
Kun olin Grönlannissa,
heitin äitini tuhkat sulavan jään sekaan.
Nyt hän osa niin paljon rakastamaansa maisemaa,
vaikka sekin lakkaa olemasta ja muuttaa muotoaan.
Yksi äidiltä saamistani lahjoista
on kyky keskittyä myönteisiin asioihin
kielteisten sijaan.
Piirrokseni juhlistavat sitä kauneutta, jonka kaikki olemme vaarassa menettää.
Toivon, että ne voivat olla tallenteita ylhäisten maisemien muutoksesta,
todistaa näitä muutoksia ja saada maailmanlaajuisen yhteisön
toimimaan tulevaisuuden puolesta.
Kiitos.
(Taputuksia)