Jeg voksede op
diagnostiseret som fobisk genert,
og, ligesom mindst 20 andre folk
i et rum af denne størrelse,
stammede jeg.
Tør I at løfte jeres hånd?
Og det bliver siddende i os. Det bliver virkelig siddende i os,
fordi, når vi bliver behandlet på den måde,
føler vi os nogle gange usynlige,
eller talt udenom og om.
Og som jeg startede med at kigge på folk,
hvilket var mest af alt, alt jeg gjorde,
lagde jeg mærke til, at nogle folk
virkeligt higede efter opmærksomhed og anerkendelse.
Husk på, at jeg var ung på det tidspunkt.
Så hvad gjorde de?
Hvad vi måske stadig gør for ofte.
Vi snakker om os selv.
Og alligevel, lagde jeg mærke til, at der er andre folk,
der havde hvad jeg kaldte en gensidigheds-tankegang.
I hver situation fandt de på en måde at snakke om os
og skabe den her "os"-idé.
Så min ide om at forestille sig verden på ny
er at se det som én, hvor vi alle bliver
bedre mulighedsskabere med og for andre.
Der er ingen større mulighed
eller opfordring til handling for os nu
end at blive mulighedsskabere,
der bruger vores største talenter sammen, oftere
til større gavn
og opnår ting, vi ikke kunne have opnået alene.
Og jeg vil snakke med jer om det,
fordi endnu mere end at give,
endnu mere end at give,
er kapaciteten for at vi gør noget klogere
sammen til større gavn,
der løfter os begge,
og det kan måles.
Det er derfor, jeg sidder her.
Men jeg vil også pointere noget andet:
Hver af jer
er bedre end alle andre til et eller andet.
Det modbeviser den populære forestilling,
at hvis du er den klogeste person i rummet,
så er du i det forkerte rum.
(Latter)
Så lad mig fortælle jer om
en Hollywood-fest, jeg var til et par år tilbage,
hvor jeg mødte denne spirende skuespillerinde,
og vi faldt hurtigt i snak,
om at vi begge var passionerede omkring kunst i det offentlige rum.
Hun havde en glødende mening,
at alle bygninger i Los Angeles
skulle have kunst i sig.
Hun ville have en regulering af det,
og hun begyndte intenst at —
hvem er her fra Chicago? —
hun begyndte intenst at snakke om
de her bønne-formede refleksive skulpturer
i Millenium Park,
og hvordan folk ville gå op til dem
og smile af refleksionen,
og de ville posere,
og de ville tage selfier sammen,
og de ville grine.
Og som hun snakkede, kom jeg til at tænke.
Jeg sagde: "Jeg kender én, du bør møde.
Han bliver lukket ud af San Quentin om et par uger" —
(Latter) —
"og han deler dit brændende ønske,
om at kunst skulle engagere og samle folk."
Han tilbragte fem år i isolation,
og jeg mødte ham, fordi jeg holdt en tale ved San Quentin,
og han er velformuleret,
og han er noget flot at se på, da han er buff.
Han havde en workout-rutine, han gennemgik hver dag.
(Latter)
Jeg tror, at hun fulgte mig der.
Jeg sagde: "Han er en uventet allieret."
Og ikke bare det. Der er James. Han er en arkitekt,
og han er en professor, og han elsker at designe steder,
og det er, når du har
de her mini-pladser og urbane gangbroer
og de er plastrede til med kunst,
hvor folk tegner og kommer op og taler nogle gange.
Jeg tror, de ville være gode allierede.
Og det var de.
De mødtes. De forberedte.
De talte foran Los Angeles byråd.
Og rådsmedlemmerne vedtog ikke kun reguleringen,
halvdelen af dem kom ned og spurgte, om de ville posere med dem bagefter.
De var forbløffende, overbevisende og troværdige.
Det kan man ikke købe.
Hvad jeg foreslår, at I overvejer,
er hvilken slags muligheds- skabere, vi kan blive,
for mere end rigdom
eller flotte titler
eller mange kontakter, er vores evner til at forbinde
hinandens bedre sider og bringe dem frem.
Og jeg siger ikke, at det er nemt,
og jeg er sikker på, at mange af jer har taget forkerte valg
omkring hvem, I ville komme i forbindelse med,
men hvad, jeg vil foreslå, er
det her er en mulighed.
Jeg begyndte at overveje det
da jeg var en Wall Street Journal-journalist,
og jeg var i Europa, hvor jeg skulle dække trends
og trends der overskred forretning
eller politiker eller livsstil.
Så jeg blev nødt til at have kontakter
i andre verdener, der var meget forskellige fra min,
for ellers kan man ikke spotte trends.
Derudover skulle jeg skrive historien
på en måde, hvor jeg var i læserens sko,
så de kunne se, hvordan de her trends kunne påvirke deres liv.
Det er det, mulighedsskabere gør.
Og her er den underlige ting:
I modsætning til et stigende antal amerikanere,
der arbejder, bor og spiller med folk,
der tænker fuldstændigt ligesom dem,
for når vi bliver mere stive og ekstreme,
søger mulighedsskabere aktivt situationer
med folk, der ikke er som dem,
og de opbygger forhold,
og på grund af dette,
har de tillidsfulde forhold,
hvor de kan bringe teamet direkte ind
and sætte dem til at løse et problem bedre og hurtigere
og søge flere muligheder.
De er ikke stødt af forskelligheder,
de er fascinerede af dem,
og det er en stor ændring i tankegang,
og når du først har følt det, vil du have det til at ske langt oftere.
Verden råber på en mere kollektiv tankegang,
og jeg tror på det.
Det er især vigtigt nu.
Hvorfor er det vigtigt nu?
Fordi ting kan udtænkes som droner
og stoffer og dataindsamling,
og de kan udtænkes af flere folk
og billigere måder til nyttige formål
og så, som vi kender det fra nyhederne,
kan de blive brugt til farlige formål.
Det råber på os alle
for et højere kald.
Men her er kirsebærret på toppen.
Det er ikke bare den første mulighed,
du tager med en anden,
der er højst sandsynligt din bedste,
som en institution eller et individ.
Det er efter, I har haft den oplevelse,
og I stoler på hinanden.
Det er de uventede ting,
man udtænker senere hen,
man aldrig kunne have forudset.
For eksempel er Marty gift med den skuespillerinde, jeg nævnte,
og han så på dem, når de øvede,
og begyndte at tale med Wally,
den tidligere indsatte,
omkring det motionsregime.
Og han tænkte,
jeg har nogle raquetballbaner.
Ham her kunne undervise.
Mange folk, der arbejder der, er medlemmer ved mine baner.
De rejser meget.
De kunne træne på deres hotelværelser.
Intet udstyr nødvendigt.
Det var sådan, Wally blev hyret.
Og ikke bare det. År efter
underviste han også i raquetball.
År efter det
underviste han også raquetballtrænerne.
Hvad jeg foreslår er, når man forbinder sig med folk
omkring en delt interesse eller handling,
bliver man vant til gode overraskelser -
ting, der sker i fremtiden
og jeg tror, de er det, vi kigger på.
Vi åbner os selv op for disse muligheder,
og i dette rum er nøglepersoner og teknologi,
nøglepersoner der unikt stillet til at gøre det her,
til at sammensætte systemer og projekter.
Se her er hvad, jeg råber på, at I gør.
Husk mulighedsskabernes tre træk.
Mulighedsskabere bliver ved med at finpudse deres stærkeste sider
og de bliver mønstersøgere.
De involverer sig i andre verdener end deres egen,
så de er betroede og kan se disse mønstre,
og de kommunikerer for at forbindes
omkring de søder steder af fælles interesse.
Så hvad jeg beder jer om er,
verden er sulten.
Jeg tror virkeligt efter førstehåndsoplevelse,
at verden er sulten efter at vi
forener os som mulighedsskabere,
og for at efterligne den adfærd,
som så mange af jer allerede gør —
jeg ved det førstehånd —
og at forestille os en verden på ny,
hvor vi bruger vores bedste talenter sammen
oftere for at opnå større ting sammen,
end vi kunne for os selv.
Husk på,
som Dave Liniger engang sagde:
"Du kan ikke lykkedes ved kun
at tage en gaffel med til sammenskudsgildet."
Mange tak.
Tak.