Израснах
срамежлива до фобия
и подобно на поне още 20 души
в зала с такива размери,
аз заеквах.
Ще се престрашите ли да вдигнете ръка?
Това остава завинаги. Наистина остава,
защото заради начина, по който се отнасят с нас,
понякога се чувстваме невидими,
другите говорят за нас и ни обсъждат.
И щом започнах да наблюдавам хората,
а това беше почти всичко, което правех,
забелязах, че някои хора
наистина търсят внимание и признание.
Обърнете внимание - тогава бях малка.
Какво правеха те?
Това, което още правим може би прекалено често.
Говорим за себе си.
Но имаше и друг тип хора, които наблюдавах –
те имаха така наречената от мен нагласа за взаимност.
Във всяка ситуация намираха начин да заговорят за "нас",
да създадат идеята за "нас".
Затова представата ми за един нов свят
е свързана с това всички да станем
по-добри в създаването на възможности със и за другите.
Няма по-голяма възможност
или призив за действие за нас сега
от това да станем творци на възможности,
които по-често използват най-големите си таланти заедно
за по-добро
и постигат неща, които не биха могли да направят сами.
Искам да поговоря с вас за това,
защото повече от даването,
по-ценна от даването
е способността ни да направим нещо по-умно
заедно за общото благо,
което да "повдигне" и двама ни
и което може да се претегли.
Затова седя тук.
Но искам да изтъкна и още нещо –
всеки един от вас
е по-добър в нещо от останалите.
Това опровергава популярното схващане,
че ако си най-умният човек в стаята,
се намираш в грешна стая.
(Смях)
Нека ви разкажа за
едно парти в Холивуд, на което отидох преди две години
и срещнах една новоизгряваща актриса,
с която бързо заговорихме за нещо,
което беше страст и на двете ни: изкуството в обществени пространства.
Тя силно вярваше, че
във всяка нова сграда в Лос Анджелис
трябва да има публично изкуство.
Искаше наредба за това
и разпалено започна –
Кой тук е от Чикаго? –
започна да говори пламенно за
онези отразяващи скулптури с форма на бобено зърно
в парка Милениум
и за това как хората се приближават до тях
и се усмихват на отражението си,
позират, флиртуват
снимат сами себе си заедно
и се смеят.
Докато тя говореше, една мисъл се завъртя в главата ми.
"Познавам един човек, с когото трябва да се срещнеш.
Ще излезе от затвора Сан Куентин след две седмици"
(Смях)
"И той като теб твърдо вярва,
че изкуството трябва да ангажира и да сближава хората."
Прекарал е пет години в уединение,
а аз го срещнах, защото изнесох реч в Сан Куентин,
той се изразява добре
и е доста привлекателен, защото е във форма.
Спазвал е тренировъчен режим всеки ден.
(Смях)
Мисля, че до този момент тя ме слушаше.
Казах: "Той ще бъде неочакван съюзник."
И не само това. Ето, например, Джеймс. Той е архитект,
професор и обича да създава места,
а местата могат да бъдат
онези мини площадчета и градски пътеки,
които са осеяни с изкуство,
където хората рисуват и понякога започват да си говорят.
Мисля, че ще бъдат добри съюзници.
И те наистина се оказаха добри.
Срещнаха се. Подготвиха се.
Говориха пред Градския съвет на Лос Анджелис.
И членовете на Съвета не само приеха наредбата,
половината от тях после слязоха и поискаха да се снимат с тях.
Те бяха изумителни, неустоими и заслужаваха доверие.
Тези неща не се купуват.
Това, което ви моля да обмислите,
е какви създатели на възможности можем да станем,
защото по-голяма от богатството,
фантастичните титли
или множеството контакти, е способността ни да се обединяваме
около добрите си страни и да ги изтъкваме.
Не казвам, че е лесно и
съм сигурна, че много от вас са правили грешни стъпки
към хора, с които да се свържат,
но искам да внуша, че
това е една възможност.
Замислих се за това
доста отдавна, когато бях репортер в Уолстрийт Джърнъл,
бях в Европа и трябваше да отразявам тенденции
и то тенденции отвъд бизнеса,
политиката или стила на живот.
Трябваше да имам контакти
в различни сфери, много различни от моята,
защото по друг начин тенденциите не могат да се уловят.
И още, трябваше да напиша историята,
поставяйки се на мястото на читателите,
така че те да разберат как тези тенденции биха повлияли на живота им.
Така се създават възможности.
Ето нещо странно –
за разлика от нарастващия брой американци,
които работят, живеят, играят с хора,
мислещи точно като тях,
защото тогава ставаме по-твърди и крайни,
създателите на възможности активно търсят ситуации
с хора, различни от тях,
градят отношения
и понеже го правят,
имат надеждни връзки,
с които могат да съберат точния екип,
за да разреши по-добре и по-бързо даден проблем
и да използва повече възможности.
Те не се изправят срещу различията,
а сa очаровани от тях,
това е огромна промяна в отношението
и щом веднъж я почувствате, искате да се случва много повече.
Светът ни призовава да имаме колективна нагласа
и аз вярвам в това.
Сега то е особено важно.
Защо да е важно сега?
Защото се създават неща като дрони,
лекарства и бази от данни –
те може да се проектират от повече хора,
по-евтино и за благотворни цели
и после, както научаваме от новините всеки ден,
да бъдат използвани за нещо опасно.
Това е призив към нас, към всеки един от нас
да се посвети на нещо по-голямо.
Ето и черешката на тортата:
Първата възможност
за работа с някой друг,
вероятно няма да е най-добрата за вас,
като институция или индивидуално.
Най-доброто идва след като вече имате опит
и вярвате един в друг.
Това са неочакваните неща,
които по-късно създавате
и никога не бихте могли да предвидите.
Например, Марти е съпругът на актрисата, която споменах,
той ги гледаше, докато работеха
и скоро се заговори с Уоли,
приятеля ми – бивш затворник,
за режима му на тренировки.
И си помисли,
аз имам няколко корта за ракетбол.
Това момче може да преподава.
Много от хората, работещи там, членуват в кортовете ми.
Те често пътуват.
Могат да тренират в хотелските си стаи
без екипировка.
Ето как наеха Уоли на работа.
Не само това, години по-късно
той преподаваше и ракетбол.
Години след това
учеше учителите по ракетбол.
Искам да кажа, че когато с хората ви свързва
общ интерес и дейност,
свиквате, че в бъдеще
ще се случват неочаквани интересни неща,
а мисля, че това е което има значение.
Ние се отваряме към тези възможности,
а в тази зала има ключови играчи в технологиите,
ключови играчи, които са в уникална позиция да правят това –
заедно да претеглят системи и проекти.
Ето какво ви приканвам да направите.
Запомнете трите характерни черти на създателите на възможности.
Те непрекъснато развиват най-силното си качество
и се превръщат в търсачи на тенденции.
Включват се в светове, различни от техния собствен,
затова се ползват с доверие и могат да видят тенденциите
и общуват, за да се обединяват
около приятни теми за споделен интерес.
Затова ви моля –
светът има нужда.
Истински вярвам, от собствен опит,
че светът копнее ние
да се обединим като създатели на възможности
и да се стремим към това поведение,
както много от вас вече правят –
знам това от личен опит –
и да пресъздадем един свят,
в който използваме талантите си заедно
по-често, за да постигнем съвместно по-големи неща,
отколкото бихме могли сами.
Просто помнете
думите на Дейв Линигър:
"Няма да успеете, ако сядате
на споделена трапеза само с вилица".
(Смях)
Много ви благодаря.
Благодаря ви. (Аплодисменти)