Gledate žensko, ki desetletje ni spregovorila v javnosti.
To se je očitno spremenilo,
a le pred kratkim.
Pred nekaj meseci
sem imela svoj prvi veliki javni nastop
na Forbesovem srečanju 30 ljudi pod 30 let.
1500 brilijantnih ljudi, vsi stari manj kot 30 let.
To pomeni, da so bili leta 1998
najstarejši v tej skupini stari le 14 let
in najmlajši le 4.
Pohecala sem se, da so nekateri slišali zame
le v rap pesmih.
Tako je, v rap pesmih sem.
V skoraj 40 rap pesmih.
A na večer mojega govora se je zgodilo nekaj presenetljivega.
Pri mojih 41 letih me je osvajal 27-letnik.
Vem.
Bil je očarljiv in bila sem polaskana
in zavrnila sem ga.
Veste, s čim me je neuspešno poskušal očarati?
Da se bom z njim počutila spet kot 22-letnica.
(Smeh) (Aplavz)
Kasneje sem spoznala, da sem najbrž edina oseba nad 40,
ki noče imeti spet 22 let.
(Smeh)
(Aplavz)
Pri 22 letih sem se zaljubila v svojega šefa,
in pri 24-ih
sem spoznala uničujoče posledice.
Lahko dvignete roke tisti,
ki niste naredili napake ali nečesa, kar obžalujete, pri 22-ih?
Ja. Se mi je kar zdelo.
Tako ste, kot jaz, naredili nekaj napačnih stvari,
se zaljubili v napačno osebo,
morda celo v svojega šefa.
A za razliko od mene vaš šef
najbrž ni bil predsednik Združenih držav Amerike.
Seveda, življenje je polno presenečenj.
Ne mine dan, da me ne bi opomnili na to napako,
in to napako globoko obžalujem.
Leta 1998, ko me je poneslo v neverjetno romanco,
me je poneslo tudi v politični, pravni in medijski vrtinec,
kot ga še nismo videli.
Spomnite se, samo nekaj let prej
smo novice dobili iz treh virov:
z branjem časopisa ali revije,
poslušanjem radia
ali gledanjem televizije.
To je bilo vse.
A to ni bila moja usoda.
Namesto tega vam je ta škandal prinesla
digitalna revolucija.
To je pomenilo, da smo lahko dostopali do informacij, ki smo jih želeli,
ko smo jih želeli, kadarkoli, kjerkoli
in ko je zgodba januarja 1998 izbruhnila,
je izbruhnila na internetu.
Prvič je tradicionalne novice
izpodrinil internet pri veliki novici,
klik, ki je odmeval po vsem svetu.
To je zame osebno pomenilo,
da sem se čez noč prelevila iz popolnoma zasebne osebe
v javno ponižano po vsem svetu.
Bila sem pacient številka nič pri izgubi osebnega ugleda
na globalni ravni skoraj v trenutku.
Ta poziv k obsojanju, ki ga je omogočala tehnologija,
je tolpam omogočil, da so me virtualno kamenjale.
Res je, to je bilo pred družabnimi omrežji,
a ljudje so še vedno lahko komentirali na spletu,
si pošiljali zgodbe in seveda, pošiljali krute šale.
Moje fotografije so bile povsod v novicah,
za prodajo časopisov, spletne oglase
in da so bili ljudje pred televizijo.
Se spominjate kakšne določene moje slike,
na primer z baretko?
Priznam, naredila sem veliko napak,
še posebej, da sem nosila tisto baretko.
A pozornost in obsojanje, ki sem ju prejela jaz, ne zgodba,
ki sem ju prejela jaz osebno, je bil brez primere.
Označili so me za vlačugo,
cipo, kurbo, lovačo, trapo.
In seveda, za "tisto žensko".
Videli so me mnogi,
a poznali le redki.
Saj razumem, lahko je bilo pozabiti,
da je bila ta oseba iz mesa in krvi,
da ima dušo, in da nekoč ni bila zlomljena.
Ko se mi je to pred 17 leti zgodilo, ni imelo imena.
Sedaj to imenujemo spletno nadlegovanje.
Danes želim z vami deliti nekaj svojih izkušenj,
govoriti o tem, kako so moje izkušnje izoblikovale moja kulturna opažanja,
in kako upam, da bodo moje izkušnje vodile v spremembo,
ki bo povzročila manj trpljenja drugim.
Leta 1998 sem izgubila svoj ugled in dostojanstvo.
Izgubila sem skoraj vse
in skoraj izgubila življenje.
Naj vam naslikam sliko.
September leta 1998 je.
Sedim v pisarni brez oken,
znotraj Urada posebnega tožilca,
pod brnečo fluorescentno lučjo.
Poslušam svoj glas,
moj glas na na skrivaj posnetih telefonskih klicih,
ki jih je moja "prijateljica" posnela leto prej.
Tu sem, ker sem morala po zakonu
osebno identificirati vseh 20 ur posnetega pogovora.
Preteklih osem mesecev je skrivnostna vsebina teh kaset
kot Damoklejev meč visela nad mojo glavo.
Mislim, kdo se lahko spominja, kaj je rekel pred letom dni?
Prestrašena in osramočena sem poslušala,
poslušala, kako blebetam o vsakodnevnih stvareh;
poslušala, kako priznam svojo ljubezen do predsednika
in seveda, moje zlomljeno srce;
poslušam se, kako sem včasih zajedljiva, včasih sitna, včasih trapasta,
kruta, neodpuščajoča, neotesana;
poslušam, globoko, globoko osramočena,
najslabšo verzijo sebe,
ki je sploh ne prepoznam.
Nekaj dni kasneje je Starr poročilo predal Kongresu
in vse te kasete in prepisi, te ukradene besede, so del tega.
Da lahko ljudje preberejo prepise, je že dovolj grozno,
a nekaj tednov kasneje
vrtijo avdio kasete po televiziji
in velik del je dosegljiv na spletu.
Javno ponižanje je bilo neznosno.
Življenje je bilo skoraj nevzdržno.
Leta 1998 se kaj takega ni redno dogajalo
in s tem mislim na krajo zasebnih besed, dejanj,
pogovorov in fotografij,
ki so nato postale javne --
javne brez privolitve,
javne brez konteksta
in javne brez sočutja.
Zavrtimo 12 let naprej v 2010
in rodila so se družabna omrežja.
Ta pokrajina je bila veliko bolj poseljena s primeri, kot je bil moj,
ne glede na to, ali je nekdo dejansko naredil napako,
in je sedaj tako za javno kot za zasebno življenje.
Posledice so bile za nekatere hude, zelo hude.
Po telefonu sem govorila svojo mamo,
septembra leta 2010,
in pogovarjali sva se o novici
o študentu prvega letnika z Univerze Rutgers
po imenu Tyler Clementi.
Prijaznega, nežnega, ustvarjalnega Tylerja
je na skrivaj posnel njegov sostanovalec,
medtem ko je bil intimen z moškim.
Ko je splet izvedel za ta incident,
se je začelo norčevanje in spletno nadlegovanje.
Čez nekaj dni
je Tyler skočil z mostu Georgea Washingtona
v smrt.
Bil je star 18 let.
Mama je bila razburjena zaradi tega, kar se je zgodilo Tylerju in družini,
in bila je polna bolečine
na način, ki ga nisem čisto razumela,
a sčasoma sem spoznala,
da je podoživljala leto 1998,
podoživljala čas, ko je vsako noč sedela ob moji postelji,
podoživljala čas, ko sem se morala tuširati z odprtimi vrati,
in podoživljala čas, ko so se moji starši bali,
da bi bila ponižana do smrti,
dobesedno.
Danes vse preveč staršev
nima možnosti ukrepati in rešiti svojih dragih.
Preveč jih je izvedelo za trpljenje in ponižanje svojega otroka,
ko je bilo že prepozno.
Tylerjeva tragična, nesmiselna smrt je bila zame prelomna točka.
Moje izkušnje je postavila v nov kontekst
in nato sem začela gledati na svet poniževanja in nasilništva okrog sebe
in videla nekaj drugega.
Leta 1998 nismo mogli vedeti, kam nas bo ta krasna nova tehnologija,
imenovana internet, ponesla.
Od takrat je povezala ljudi na nepredstavljive načine,
združila izgubljene brate in sestre,
rešila življenja, sprožila revolucije,
a tema, spletno nasilje in zmerjanje z vlačugo, ki sem jih izkusila jaz,
so se razbohotili.
Vsak dan so na spletu ljudje, še posebej mladi,
ki še niso tako razviti, da bi se spoprijeli s tem,
tako zlorabljeni in ponižani,
da si ne predstavljajo več življenja
in nekateri ga, tragično, tudi ne doživijo
in v tem ni prav nič virtualnega.
ChildLine (Linija za otroke), neprofitna organizacija iz VB, ki pomaga mladim,
je lani izdala neverjetno statistiko:
med letoma 2012 in 2013
so opazili 87-odstotno rast
klicev in elektronske pošte glede spletnega nadlegovanja.
Meta-analiza, narejena na Nizozemskem,
je prvič pokazala,
da spletno nasilje vodi v samomorilne namene
veliko bolj kot nasilje izven spleta.
In veste, kaj me je šokiralo, pa me ne bi smelo:
druga raziskava iz lanskega leta, ki je dokazala, da je ponižanje
bolj intenzivno čustvo
kot sreča ali celo jeza.
Krutost do drugih ni nič novega,
a spletno, tehnološko izboljšano sramočenje je okrepljeno,
neomejeno in trajno dosegljivo.
Odmev sramu je včasih segel samo do tvoje družine, vasi,
šole ali skupnosti,
a sedaj gre tudi za spletno skupnost.
Milijoni ljudi, pogosto anonimno,
te lahko zabodejo s svojimi besedami in to je veliko bolečine
in nobene meje ni, koliko ljudi
te lahko javno opazuje
in te postavi v javni zapor.
Cena javnega ponižanja
je zelo osebna
in rast interneta je dvignila to ceno.
Že skoraj dve desetletji
počasi sejemo semena sramote in javnega ponižanja
na na naši kulturni zemlji na spletu in izven njega.
Rumene strani, paparaci, resničnostni programi, politika,
novičarske strani in včasih hekerji preprodajajo sramoto.
To je vodilo v razosebljenje in permisivno spletno okolje,
kar vodi v "trolanje", poseganje v zasebnost in spletno nedlegovanje.
Ta premik je ustvaril to, kar profesor Nicolaus Mills imenuje
kultura ponižanja.
Pomislite samo na nekaj odmevnih primerov iz zadnjih šestih mesecev.
Snapchat, ki ga uporablja predvsem mlajša generacija,
in trdi, da imajo sporočila tam življenjsko dobo
le nekaj sekund.
Lahko si predstavljate spekter vsebine, ki je tam.
V zunanjo aplikacijo, ki jo Snapchaterji uporabljajo
da ohranijo sporočila, so vdrli
in sto tisoč osebnih pogovorov, fotografij in videov je bilo objavljenih na spletu,
kjer imajo neomejeno življenjsko dobo.
Jennifer Lawrence in še nekaj drugim igralcem so v vdrli v račun iCloud
in njihove zasebne, intimne, gole fotografije so prekrile internet
brez njihovega dovoljenja.
Neka rumena stran je imela več kot 5 milijonov zadetkov
za eno samo zgodbo.
Kaj pa vdor v Sony Pictures?
Največ pozornosti je dobila
zasebna elektronska pošta, ki je povzročila največjo javno sramoto.
A v tej kulturi poniževanja
ima javno poniževanje še eno ceno.
Ta cena ne meri škode pri žrtvi,
ki so jo Tyler in premnogi drugi,
še posebej ženske, manjšine
in člani LGBTQ plačali,
ampak meri dobiček tistih, ki prežijo na njih.
Vdor v življenje drugih je surovina,
učinkovito in neusmiljeno pridobljena, zapakirana in prodana za dobiček.
Pojavil se je trg, kjer je javno ponižanje dobrina
in sramota je industrija.
Kako se dela denar?
S kliki.
Več je sramote, več je klikov.
Več je klikov, več je oglaševalskega denarja.
V nevarnem krogu se vrtimo.
Več ko klikamo na take vrste tračev,
bolj otopeli postajamo glede življenj za njimi,
in bolj otopeli kot smo, več klikamo.
In medtem nekdo služi denar
na plečih trpljenja nekoga drugega.
Z vsakim klikom se odločimo.
Bolj ko polnimo našo kulturo z javnim sramotenjem,
bolje je sprejeto
in več bo obnašanja, kot so spletno nadlegovanje,
trolanje, vdori v sisteme
in spletno nadlegovanje.
Zakaj? Ker imajo v svojem jedru vsi ponižanje.
To obnašanje je simptom kulture, ki smo jo ustvarili.
Samo pomislite.
Sprememba obnašanja se začne z razvojem prepričanj.
To se je zgodilo z rasizmom, homofobijo
in drugimi predsodki danes in v preteklosti.
Ko smo spremenili mišljenje o istospolnih porokah,
je več ljudi dobilo enake pravice.
Ko smo začeli ceniti obnovljive vire,
je več ljudi začelo reciklirati.
Kar se tiče naše kulture poniževanja,
potrebujemo kulturno revolucijo.
Javno poniževanje kot krvavi šport se mora nehati
in čas je za intervencijo na internetu in v naši kulturi.
Premik se začne z nečim preprostim, a to ni lahko.
Vrniti se moramo k stari vrlini sočutja -- Sočutje in empatija.
Na spletu primanjkuje sočutja
in vlada kriza empatije.
Raziskovalka Brené Brown je dejala, citiram:
"Sramota ne more preživeti empatije."
Sramota ne more preživeti empatije.
V svojem življenju sem imela nekaj zelo temnih dni
in prav sočutje in empatija moje družine, prijateljev, strokovnjakov
in včasih celo neznancev, sta me rešila.
Celo sočutje ene osebe lahko naredi razliko.
Teorija vpliva manjšine,
ki jo je predlagal socialni psiholog Serge Moscovici,
pravi, da celo v majhnem številu,
kjer obstaja stabilnost skozi čas,
lahko pride do spremembe.
Na spletu lahko spodbujamo vpliv manjšine,
tako da postanemo aktivni očividci.
Postati aktivni očividec pomeni, da namesto apatije opazovalca
napišemo pozitiven komentar nekomu ali pa prijavimo nasilje.
Verjemite mi, sočutni komentarji lahko pomagajo zmanjšati negativnost.
Lahko nasprotujemo tej kulturi tako, da podpiramo organizacije,
ki se ukvarjajo s takimi problemi,
kot je Fundacija Tyler Clementija v ZDA,
v VB je to Anti-Bullying Pro
in v Avstraliji je to Project Rockit.
Veliko govorimo o pravici do svobode izražanja,
a več bi morali govoriti
o odgovornosti pri svobodi izražanja.
Vsi želimo biti slišani,
a priznajmo razliko med govorjenjem z namenom
in govorjenjem za pozornost.
Internet je kot super avtocesta za id,
a na spletu izkazovanje sočutja drugim
pomaga vsem in pomaga ustvariti varnejši in boljši svet.
Na spletu moramo komunicirati s sočutjem,
brati novice s sočutjem
in klikati s sočutjem.
Predstavljate si hojo z naslovom nekoga drugega.
Rada bi končala z osebnim sporočilom.
V zadnjih devetih mesecih
je bilo vprašanje, ki sem ga največkrat prejela, zakaj.
Zakaj sedaj? Zakaj sem vznemirjala ljudi?
Lahko berete med vrsticami pri teh vprašanjih
in odgovor nima nič s politiko.
Glavni odgovor je, da zato, ker je čas:
čas, da neham okolišiti okrog svoje preteklosti,
čas, da neham živeti življenje v sramoti,
in čas, da vzamem svojo zgodbo v svoje roke.
Tu ne gre samo za reševanje same sebe.
Vsakdo, ki trpi zaradi sramote in javnega ponižanja,
mora vedeti eno stvar:
to lahko preživiš.
Vem, da je težko.
Morda ne bo neboleče, hitro ali lahko,
ampak lahko vztrajaš pri drugačnem koncu tvoje zgodbe.
Bodi sočuten sam s sabo.
Vsi si zaslužimo sočutje
in živeti na spletu in izven njega v bolj sočutnem svetu.
Hvala, da ste me poslušali.
(Aplavz)