Femeia la care vă uitați a tăcut în public timp de un deceniu.
Desigur, m-am schimbat, dar doar recent.
Cu câteva luni în urmă am ținut primul meu discurs important
la summit-ul „Forbes 30 Under 30”:
1500 de oameni talentaţi, toţi sub vârsta de 30 de ani.
Asta însemna că în 1998,
cei mai în vârstă din grup aveau doar 14 ani,
iar cei mai tineri, doar 4 ani.
Am glumit cu ei că unii s-ar putea să fi auzit de mine
doar din melodiile rap.
Da, sunt în cântece rap.
În aproape 40 de melodii rap. (Râsete)
Dar în seara discursului meu s-a întâmplat un lucru neașteptat.
La vârsta de 41 de ani, un tip de 27 de ani a flirtat cu mine.
Incredibil, nu-i așa?
Era fermecător și am fost flatată,
și l-am refuzat.
Știţi în ce a constat replica lui nereușită?
Mă poate face să mă simt din nou ca la 22 de ani.
(Râsete) (Aplauze)
Am realizat mai târziu în acea noapte, că sunt probabil singura persoană
de peste 40 de ani care nu vrea să aibă din nou 22.
(Râsete)
(Aplauze)
La 22 de ani m-am îndrăgostit de șeful meu,
iar la 24 am văzut consecințele devastatoare.
Pot să ridice mâna cei care la 22 de ani n-au făcut o greșeală, ceva regretabil?
Întocmai cum am crezut.
Ca și mine, la 22 de ani unii au luat decizii greșite,
s-au îndrăgostit de persoana greșită, poate chiar de șeful vostru.
Spre deosebire de mine, șeful vostru nu era președintele Statelor Unite.
Desigur, viața e plină de surprize.
Nu trece o zi fără să-mi fie amintită greșeala
și regret profund acea greșeală.
În 1998, după ce am fost prinsă într-o poveste de dragoste imposibilă,
am fost prinsă în mijlocul unui vârtej politic, juridic și mediatic
cum nu se mai văzuse înainte.
Amintiți-vă, cu doar câțiva ani înainte, știrile veneau doar din trei surse:
citind un ziar sau o revistă, ascultând radioul,
sau urmărind televiziunea.
Și atât.
Soarta mea nu a fost asta.
Acest scandal v-a fost adus de revoluția digitală.
Asta însemna că puteam accesa toate informațiile pe care le doream,
când ne doream, oricând, oriunde.
Când povestea a izbucnit în ianuarie 1998, a început online.
Pentru prima dată știrile tradiționale au fost uzurpate de Internet
pentru a difuza o informație majoră.
Un click care a cutremurat lumea.
Ce a însemnat asta pentru mine personal
a fost că peste noapte m-am transformat dintr-o persoană privată
la una umilită public la nivel mondial.
Am fost „pacientul zero” în pierderea reputației personale
la scală globală, aproape instantaneu.
Aceasta grabă de a judeca, activată de tehnologie,
a condus la o mulțime de „aruncători cu pietre" virtuali.
Desigur, a fost înainte de rețelele de socializare,
dar oamenii puteau comenta online,
puteau trimite email-uri și, desigur, puteau trimite glume răutăcioase.
Sursele de știri au postat fotografiile mele peste tot
pentru a vinde ziare, bannere publicitare online
și pentru a ține oamenii în faţa televizorului.
Vă amintiți o anumită imagine a mea...
purtând o beretă?
Acum, recunosc că am făcut greșeli,
mai ales purtând acea beretă.
Dar atenția și criticile pe care le-am primit, nu povestea,
au fost fără precedent.
Am fost etichetată drept târfă,
vagaboandă, prostituată, pițipoancă
și, desigur, femeia aceea.
Mulți m-au văzut,
dar puțini m-au cunoscut.
Și înțeleg: era simplu să se uite că acea femeie era dimensională,
că avea un suflet, care era cândva intact.
Acum 17 ani, nu exista un termen pentru ce mi s-a întâmplat.
Acum i se zice „cyberbullying”, hărțuire online.
Astăzi vreau să împărtășesc cu voi puțin din experiența mea,
să vorbesc despre cum acea experiență mi-a definit observațiile culturale.
și cum sper ca experiența trecutului meu să ducă la o schimbare
din care să rezulte mai puțină suferință pentru alții.
În 1998, mi-am pierdut reputația și demnitatea.
Am pierdut aproape totul,
și aproape mi-am pierdut viața.
Permiteți-mi să vă redau o imagine:
E septembrie 1998.
Stau într-un birou fără geamuri
în interiorul Biroului Consiliului Independent,
sub pâlpâitul luminilor fluorescente.
Îmi ascult propria voce,
vocea mea înregistrată în apelurile telefonice
pe care un așa-zis prieten le făcuse cu un an înainte.
Sunt aici pentru că mi s-a cerut legal
să autentific personal cele 20 de ore de conversație înregistrată.
În ultimele opt luni, conținutul misterios al acestor înregistrări
atârnase precum Sabia lui Damocles deasupra capului meu.
Cine-și poate aminti ce a spus cu un an în urmă?
Speriată și împietrită, ascult.
Ascult cum pălăvrăgeam despre rămășițele și rebuturile zilei;
ascult cum îmi mărturiseam dragostea pentru președinte,
și, desigur, decepția dragostei;
mă ascult cum eram uneori tendențioasă, vulgară, stupidă,
crudă, neiertătoare, aspră.
Ascult, atât de rușinată, ce spunea cea mai rea parte a mea,
un sine pe care nici nu-l recunosc.
După câteva zile, reportul Starr e trimis Congresului,
toate casetele și stenogramele, cuvintele furate, fac parte din el.
Faptul că oamenii pot citi stenogramele e îndeajuns de îngrozitor,
dar după câteva săptămâni, casetele audio au fost difuzate la televizor
și porțiuni semnificative postate online.
Umilirea publică era îngrozitoare.
Viața era aproape insuportabilă.
Nu era ceva ce se întâmpla frecvent în 1998.
Prin asta mă refer la furtul vorbelor, al acțiunilor private ale cuiva,
a conversațiilor sau a fotografiilor
și distribuirea lor publică,
fără permisiune,
fără context,
și fără compasiune.
Sărim 12 ani, în 2010, apărea mass-media pe rețele sociale.
Apăruseră mult mai multe exemple ca al meu,
fie că persoana respectivă făcuse sau nu o greșeală,
și acum sunt implicate persoane publice și private.
Pentru unii, consecințele au fost dezastruoase.
Vorbeam la telefon cu mama mea în septembrie 2010
despre știrea că un student de anul I de la Rutgers University,
Tyler Clementi
-- blând, sensibil, creativ --
a fost filmat în secret de colegul lui de cameră
având relații intime cu alt bărbat.
Când s-a aflat online, au început ridiculizarea și umilirea.
După câteva zile,
Tyler s-a aruncat de pe podul George Washington
și a murit.
Avea 18 ani.
Mama mea era atât de afectată de povestea lui Tyler și a familiei lui
și suferea cu adevărat,
într-un fel pe care nu îl înțelegeam.
În final am realizat:
ea retrăia 1998.
Retrăia momentele când veghea la patul meu în fiecare noapte,
retrăia cum mă obliga să fac duș cu ușa de la baie deschisă,
retrăia o perioadă în care părinții mei
se temeau că aș putea fi umilită de moarte
la propriu.
Astăzi, prea mulți părinți nu au avut șansa
să intervină și să-i salveze pe cei dragi.
Prea mulți părinți au aflat de suferința și umilința copilului lor
după ce era prea târziu.
Moartea tragică și lipsită de sens a lui Tyler mi-a deschis ochii.
M-a ajutat să îmi recontextualizez experiențele,
să privesc la lumea umilirii și batjocoririi din jurul meu
și să văd ceva diferit.
În 1998 nu aveam cum să știm unde ne va duce
această nouă tehnologie, Internetul.
De atunci, a conectat oamenii în moduri neînchipuite,
a reunit frați despărțiți, a salvat vieți și a declanșat revoluții.
Dar aspectele negative, „cyberbullying” și umilirea pe care eu le-am trăit,
s-au răspândit.
Zilnic pe Internet, oameni, mai ales tineri,
care nu sunt destul de maturi să facă față,
sunt abuzați și umiliți
în așa fel încât nu-și pot imagina să trăiască și ziua de mâine.
Tragic, unii nu o mai apucă.
Nu e nimic virtual în asta.
ChildLine, o organizație din Regatul Unit care oferă ajutor tinerilor
a publicat un studiu șocant la sfârșitul anului trecut:
în 2012 - 2013 s-a înregistrat o creștere de 87%
în numărul apelurilor și email-urilor legate de „cyberbullying”.
Un studiu făcut din Olanda a arătat că pentru prima dată
umilirea online duce la mai multe intenții sinucigașe
decât batjocura din afara mediului virtual.
Ce m-a șocat, chiar dacă nu ar fi trebuit,
a fost un alt studiu de anul trecut, arătând că umilirea
e o emoție mai intensă decât fericirea sau chiar furia.
Cruzimea nu e ceva nou,
dar în mediul online e amplificată de tehnologie,
e necontroltă și e mereu accesibilă.
Ecoul rușinii obișnuia să se extindă doar în familie, în sat,
școală sau comunitate.
Acum se extinde și în comunitatea online.
Milioane de oameni, sub anonimat, te pot răni cu vorbele lor,
asta cauzează multă durere.
Nu există limite pentru câți oameni te pot observa public
și te pot pune la zid.
Există un preț foarte personal pentru umilirea publică,
iar dezvoltarea Internetului l-a făcut să explodeze.
De aproape două decenii,
am pus semințele rușinii și umilirii publice
în solul nostru cultural, online și offline.
Site-uri de bârfe, paparazzi, reality show-uri, politica,
știrile și, uneori, hackerii, toți „trafichează” rușinea.
Asta a dus la desensibilizare și la crearea unui mediu online permisiv
care se pretează la batjocură, invadarea intimității și „cyberbullying”.
Această schimbare a creat ceea ce profesorul Nicolaus Mills numește
„cultura umilirii”.
Gândiți-vă la câteva exemple faimoase doar din ultimele șase luni.
Snapchat, serivicul folosit în principal de generația tânără,
pretinde că mesajele sunt stocate doar câteva secunde.
Imaginați-vă ce conținut variat au acestea.
O aplicație suplemetară folosită pentru stocarea mesajelor
a fost spartă de hackeri
și 100000 de conversații personale, poze și video-uri au circulat online
și acum au o durată de viață permanentă.
Lui Jennifer Lawrence și altor actori le-au fost sparte conturile iCloud
și imagini private nud au fost împrăștiate pe Internet
fără acordul lor.
Un site de bârfe a avut peste 5 milioane de accesări pentru această postare.
Cât despre spargerea Sony Pictures?
Documentele care au primit cea mai multă atenție
erau email-uri private cu potențial maxim de umilire.
În această cultură a umilirii,
există un alt preț atașat batjocorii publice.
Prețul nu măsoară prejudiciul adus victimei,
pe care Tyler și mulți alții, în special femei, minorități
și membrii comunității LGBTQ l-au plătit;
prețul măsoară profitul celor care abuzează de aceștia.
Invadarea celorlalți e materia primă,
exploatată eficient și fără scrupule, împachetată și vândută pentru profit.
A apărut piața, umilirea publică devenind marfa industriei rușinii.
Cum se fac bani din asta?
Prin click-uri.
Mai mare rușinea, mai multe click-uri.
Mai multe click-uri, mai mulți bani din reclame.
E un cerc vicios.
Cu cât accesăm acest fel de bârfă,
cu atât devenim mai indiferenți la viețile din spatele ei.
Și cu cât devenim mai indiferenți, cu atât accesăm mai mult.
Între timp, cineva face bani din suferința altcuiva.
Cu fiecare click, facem o alegere.
Cu cât ne saturăm cultura cu umilire publică,
cu atât aceasta devine acceptabilă
și constatăm mai multe comportamente precum „cyberbullying”,
batjocură, spargerea conturilor și hărțuire online.
De ce? Pentru că toate au umilirea ca fundament.
Acest comportament e un simptom al culturii pe care am creat-o.
Gândiți-vă.
Schimbarea comportamentelor începe cu evoluția ideilor.
Am demonstrat asta cu rasismul, homofobia și alte prejudecăți, acum și în trecut.
Cum am schimbat viziunea despre mariajul între persoane de același sex,
mai multor oameni li s-au oferit libertăți egale.
Când am început să valorificăm sustenabilitatea,
mai mulți oameni au început să recicleze.
Cât despre cultura umilirii,
avem nevoie de o revoluție culturală.
Sportul sângeros al umilirii publice trebuie să înceteze.
Este timpul pentru o intervenție pe Internet și în cultura noastră.
Schimbarea începe din ceva simplu, dar nu e ușor.
Trebuie să ne întoarcem la valorile tradiționale: compasiune și empatie.
Online avem un deficit de compasiune, o criză de empatie.
Cercetătoarea Brene Brown a spus, citez:
„Rușinea nu poate supraviețui empatiei”
Rușinea nu poate supraviețui empatiei.
Am trecut printr-o perioadă grea în viață,
iar compasiunea și empatia familiei, a prietenilor, a celor specializați
și uneori chiar a străinilor m-a salvat.
Chiar și empatia unei singure persoane poate fi foarte importantă.
Teoria despre influența minorității propusă de psihologul Serge Moscovici,
spune că și în număr mic, dacă există continuitate în timp,
poate duce la schimbare.
În lumea online, putem asigura dezvoltarea influenței minorității
luând poziție.
A lua poziție înseamnă, în locul apatiei pasive,
să postăm comentarii pozitive și să reportăm hărțuirea.
Credeți-mă, comentariile care arată compasiune combat negativismul.
Putem lupta împotriva acestei culturi sprijinind organizațiile
care se ocupă cu astfel de lucruri,
ca Fundația Tyler Clementi în SUA,
Anti-Bullying Pro în Regatul Unit
și Proiectul Rockit în Australia.
Discutăm mult despre dreptul nostru la liberă exprimare,
dar trebuie să vorbim mai mult despre responsabilitatea pe care o implică.
Cu toții vrem să fim auziți,
dar haideți să recunoaștem diferența dintre a te exprima cu intenție
și a te exprima pentru atenție.
Internetul este mediul ideal pentru exprimare,
A fi empatic online e în folosul tuturor
și ajută la crearea unei lumi mai sigure și mai bune.
Trebuie să comunicăm online cu compasiune,
să consumăm știri cu compasiune,
să accesăm pagini cu compasiune.
Imaginați-vă cum ar fi să trăiți o zi în profilul altcuiva.
Aș vrea să închei într-o notă personală.
În ultimele nouă luni, întrebarea primită cel mai des a fost de ce.
De ce acum? De ce mă expun?
Puteți citi printre rânduri aceste întrebări,
dar răspunsul nu are nimic de-a face cu politica.
Răspunsul a fost mereu și este: acum e timpul.
E timpul să nu mă mai feresc de trecutul meu.
E timpul să încetez să trăiesc cu această stigmă.
Și e timpul să îmi revendic povestea.
Și nu fac asta doar pentru a mă salva pe mine.
Oricine suferă din cauza rușinii și a umilirii publice
trebuie să știe un lucru:
Îi poți supraviețui.
Știu că este greu.
Poate nu este lipsit de durere, rapid sau ușor,
dar poți lupta pentru un alt final al poveștii tale.
Să ai compasiune pentru tine.
Cu toții merităm compasiune
și merităm să trăim online și offline într-o lume mai empatică.
Vă mulțumesc pentru că ați ascultat.
(Aplauze)