Esteu mirant una dona que s'ha mantingut en silenci públicament durant una dècada.
Òbviament, això ha canviat,
però només recentment.
Fa uns quants mesos
vaig fer la meva primera xerrada en públic
a la cimera de Forbes dels 30 amb menys de 30 anys.
1.500 persones brillants, tots ells amb menys de 30 anys.
Això significa que al 1998,
els més grans del grup només tenien 14 anys
i els més petits, només quatre.
Vaig fer broma amb ells de com potser alguns només em coneixerien
de cançons de rap.
Sí, apareixo a cançons de rap.
Quasi 40 cançons de rap. (Rialles)
Però la nit de la meva xerrada va passar quelcom sorprenent.
Em va entrar un noi de 27 anys a l'edat de 41 anys.
Que fort, oi?
Ell era encantador i jo em vaig sentir molt afalagada,
però el vaig rebutjar.
Sabeu quina frase va fer servir per lligar?
Que podia fer-me sentir com si tingués 22 anys un altre cop.
(Rialles) (Aplaudiments)
Aquella nit em vaig adonar que potser l'única persona amb més de 40 anys
que no vol tornar a tenir 22 anys un altre cop.
(Rialles)
(Aplaudiments)
Em vaig enamorar del meu cap quan tenia 22 anys,
i quan tenia els 24
vaig descobrir-ne les conseqüències devastadores.
Que puc veure les mans aixecades d'aquells que no us vau equivocar
o no vau fer alguna cosa de la qual us penediu quan tenieu 22 anys?
Exacte, el que m'imaginava.
Com jo quan tenia 22 anys, alguns de vosaltres vau escollir mals camins
o us va enamorar de la persona equivocada,
potser el vostre cap.
Però a diferència de mi, el vostre cap
segurament no era el president dels Estats Units.
Per descomptat, la vida és plena de sorpreses.
No passa ni un sol dia que no em recordi del meu error,
un error del qual em penedeixo profundament.
Al 1998, després d'haver estat exposada a una aventura poc probable,
vaig passar a la primera plana d'un remolí polític, legal i de mitjans de comunicació
com mai s'havia vist.
Recordeu com, tan sols uns anys abans,
ens assabentàvem de les notícies a través de tres mitjans:
les llegíem al diari o a les revistes,
les sentíem a la ràdio
o les vèiem a la televisió.
Ja està.
Però aquell no va ser el meu destí.
Aquest escàndol us va arribar
mitjançant la revolució digital.
Això va suposar que poguéssim tenir accés a tota la informació que volguéssim,
quan volguéssim, en tot moment i a tots llocs.
Quan la història es va conèixer, al mes de gener de 1998,
es va conèixer a Internet.
Va ser la primera vegada que les notícies tradicionals
van ser substituïdes per la Internet per a aconseguir una història més gran.
Va ser un clic que va reverberar arreu del món.
A nivell personal, això va significar que, de la nit al dia,
vaig deixar de ser una figura completament anònima
per convertir-me en una d'humiliada en públic arreu del món.
Vaig ser la primera persona en perdre la reputació personal
a escala mundial quasi instantàniament.
Aquesta rapidesa a l'hora de jutjar, permesa per la tecnologia,
va obrir el camí a masses disposades a llençar pedrades.
D'acord, va ser abans de les xarxes socials,
però la gent encara podia comentar en xarxa,
enviar històries per correu electrònic i, per descomptat, enviar bromes cruels.
Van aparèixer fotografies meves pertot arreu
que venien diaris, "banners" de publicitat a pàgines web,
i mantenien els espectadors enganxats a la televisió.
Recordeu una fotografia meva en especial
on hi duia una boina?
Ara m'adono que vaig cometre errors,
especialment quan vaig dur la boina.
Però l'atenció i els judicis que vaig rebre, no la història
sinò la manera com jo vaig rebre-ho personalment, no tenia precedent.
Se'm va etiquetar com una porca,
una puta, una meuca, una nina tonta
i, per descomptat, com a aquella dona.
Molta gent em va jutjar
però ben poca em va conèixer de veritat.
Ho entenc: era fàcil oblidar
que aquella dona era dimensional,
i tenia una ànima que en un altre temps romangué sense trencar.
Fa 17 anys, quan va passar-me tot això, no hi havia cap nom que ho anomenés.
Actualment ho anomenem bullying cibernètic i ciberassetjament.
Avui vull compartir la meva experiència amb vosaltres,
parlar-vos de com aquesta experiència ha modelat la meva percepció de la cultura
i de com espero que aquesta experiència del passat serveixi de canvi
i ajudi a que uns altres pateixin menys.
Al 1998 vaig perdre la meva reputació i la meva dignitat.
Gairebé ho vaig perdre tot,
fins i tot quasi la meva vida.
Deixeu-me que us descrigui una imatge.
Sóm al mes de setembre de 1998.
Estic asseguda en un despatx sense finestres
a l'interior de l'Oficina del Consell Independent
a sota d'uns tubs fluorescents fent pampallugues.
Estic escoltant la meva veu
en gravacions telefòniques enregistrades d'amagat
per un suposat amic un any abans.
Sóc aquí perquè m'han convocat judicialment
perquè verifiqui l'autenticitat de les 20 hores de converses gravades.
Durant els últims 8 mesos els continguts misteriosos d'aquestes gravacions
han penjat sobre el meu cap com l'espasa de Dàmocles.
Qui podria recordar què va dir un any abans?
Escolto espantada i mortificada
com parlo de què ha passat durant el dia;
escolto el moment quan confesso el meu amor pel president
i, per descomptat, com se'm trenca el cor;
escolto com a vegades era maliciosa, barroera, bleda
i fins i tot cruel, implacable i mal educada.
Escolto profundament avergonyida la pitjor versió de jo mateixa,
una persona que ni tan sols reconec.
Uns dies després es va lliurar l'informe Starr al Congrés,
i totes aquelles gravacions i transcripcions, aquelles paraules robades,
en formaven part.
Ja era suficientment horrorós que la gent pogués llegir les transcripcions,
però una setmanes més tard,
les gravacions d'audio es van escampar a la televisió
i parts importants, a la xarxa.
L'humiliació pública va ser un calvari.
La vida era gairebé insuportable.
Això no passava amb molta freqüència al 1998.
Em refereixo a que es robessin les paraules i accions privades de la gent,
les seves converses i fotografies,
i que després es fessin públiques.
Públiques sense consentiment,
públiques sense context,
i públiques sense compassió.
Avancem 12 anys fins el 2010
quan les xarxes socials han nascut.
Desgraciàdament, el paisatge s'ha omplert encara més d'imatges com la meva.
Tant se val si algú s'equivoca de veritat o no,
ara serveix tant per figures públiques com privades.
Les conseqüències, per algunes persones, han estat funestes.
Un dia de setembre de 2010
parlava amb la meva mare per telèfon
d'una notícia sobre un noi de primer curs de la Universitat de Rutgers
que es deia Tyler Clementi.
Dolç, sensible, creatiu,
el Tyler va ser filmat de secret amb una càmera web
pel seu company d'habitació
mentre mantenia relacions íntimes amb un altre home.
Quan aquest incident va arribar a la xarxa
en va encendre el ridícul i l'assetjament cibernètic
Uns dies més tard
el Tyler va saltar des del pont George Washington
i va morir.
Tenia 18 anys.
La meva mare estava destrossada pel que li havia passat al Tyler i la seva família,
el dolor la devorava
d'una manera que jo no entenia del tot bé,
fins que finalment vaig entendre
que estava revivint el 1998.
Estava revivint una època en què seia al costat del meu llit cada nit.
Revivint una època en què m'obligava a dutxar-me amb la porta oberta,
i revivint una època en què els meus pares
tenien por de que m'humiliessin fins la mort,
literalment.
Actualment, massa pares
no han tingut l'oportunitat d'actuar i salvar els seus éssers estimats.
Masses s'han assabentat del patiment i les humiliacions dels seus nens
quan ja era massa tard.
La mort tràgica del Tyler va marcar un punt d'inflexió per a mi.
Em va servir per tornar a posar en context les meves vivències
i per començar a fixar-me en el bullying i la humiliació que hi havia al meu voltant
i veure-hi quelcom diferent.
Al 1998 no teníem manera de saber cap a on ens conduiria
aquella nova tecnologia anomenada Internet.
Des d'aleshores ha connectat les persones de formes inimaginables:
ha reunit germans perduts,
ha salvat vides, ha promogut revolucions,
però també ha fet aflorar la foscor, el bullying cibernètic i l'assetjament
que jo vaig patir.
Cada dia la gent es connecta a la xarxa, especialment la gent jove,
i no estan suficientment equipats ni preparats per això.
Assetjats i humiliats,
no poden imaginar viure fins el dia següent
i alguns, de forma tràgica, acaben no arribant-hi.
No hi ha res de virtual en això.
ChildLine, un web britànic dirigit a ajudar els joves en diverses matèries,
va publicar una estadística colpidora l'any passat:
Del 2012 al 2013
va haver un increment del 87 per cent pel que fa a
trucades i correus electrònics relacionats amb el ciberbullying.
Una meta-anàlisi fet als Països Baixos
va mostrar que, per primera vegada,
el ciberbullying estava conduint cap a pensaments suïcides
en major mesura que qualsevol altre tipus de bullying.
Allò que de veritat em va impressionar, tot i que no hauria de fer-ho,
va ser un altre estudi de l'any passat
que determinava que la humiliació és una emoció que s'experimenta
més intensament que la felicitat o fins i tot la ira.
La crueltat amb els altres no és res de nou,
però la humiliació en xarxa assistida tecnològicament s'engrandeix,
no es pot contenir i s'hi pot accedir en tot moment.
L'eco de la vergonya només arribava fins la teva família, el teu poble,
escola o comunitat,
però ara també arriba a la comunitat de la xarxa.
Milions de persones, molt sovint de forma anònima,
et poden ferir amb les seves paraules, cosa que fa molt de mal.
No existeix cap límit al voltant del número de persones
que et poden observar públicament
i posar-te a la picota.
L'humiliació pública té un preu molt personal,
i el creixement d'Internet ha augmentat aquest preu.
Quasi durant dues dècades,
hem estat alimentant les llavors de la vergonya i la humiliació en públic
en la nostra cultura, tant a dins com a fora de la xarxa.
Pàgines web de xafarderies, paparazzi, reality shows, la política,
mitjans d'informació i a vegades hackers: tots ells trafiquen amb la vergonya.
Això a conduït a un entorn cibernètic permissiu i mancat de sensibilitat
que es presta a envair la privacitat i al ciberbullying.
Aquest canvi ha creat el que el catedràtic Nicolaus Mills anomena
la cultura de la humiliació.
Prenem uns quants exemples només dels últims sis mesos.
Snapchat, un servei utilitzat sobretot per les generacions més joves
i que assegura que els seus missatges tan sols duren uns quants segons.
Ja podeu imaginar-vos la quantitat de continguts que arriba a tenir.
Es va piratejar el complement que utilitzen els usuaris d'Snapchat
per mantenir la duració dels missatges,
així que 100.000 converses privades, fotografies i vídeos
es van filtrar a Internet
i van passar a tenir una duració infinita.
Es van piratejar els comptes d'iCloud de la Jennifer Lawrence i altres actors,
de manera que es van escampar per Internet fotografies íntimes de nus
i privades sense el seu permís.
Una pàgina web de xafarderies va rebre cinc milions d'entrades
gràcies a aquesta història.
I què me'n dieu del pirateig al servidor de Sony Pictures?
Els documents que van rebre més atenció van ser els correus electrònics
per l'alt valor d'humiliació pública que posseixen.
Però en aquesta cultura de la humiliació
encara hi ha una altra etiqueta adherida a l'avergonyiment en públic.
El preu no està a l'alçada d'allò que li costa a la víctima,
un preu que en Tyler i molts altres,
especialment dones, minories
i membres de la comunitat LGBT han pagat.
Aquest preu sí està a l'alçada dels beneficis obtinguts
per aquells que van a la seva caça.
Aquesta invasió dels altres és un material al descobert, explotat, empaquetat
i venut de forma eficaç y despietada a canvi de beneficis.
S'ha creat un mercat on es comercia amb la humiliació pública
i la vergonya s'ha convertit en una indústria.
Com es fa diners?
Amb clics.
Com més vergonya, més clics
Com més clics, més dòlars es fan dels anuncis.
Estem en un cercle perillós.
Com més vegades cliquem en aquest tipus de xafarderies,
més insensibles ens tornem envers les vides humanes que hi ha al darrere
i com més insensibles, més vegades cliquem.
Mentrestant, algú està fent diners
amb el patiment d'algú altre.
Cada vegada que cliquem prenem una decisió.
Si saturem la nostra cultura amb avergonyiments en públics
cada vegada seran més acceptats,
cada vegada hi hauran més comportaments com el ciberbullying,
acusacions en xarxa, diversos tipus de pirateig
i assetjament cibernètic.
Per què? Perquè tots comporten humiliació.
Aquest comportament és un símptoma de la cultura que hem creat.
Penseu-hi.
Modifiar un comportament passa per evolucionar en la forma com pensem.
Hem vist que això és veritat amb el racisme, l'homofòbia
i molts altres prejudicis del present i del passat.
Quan hem mirat de forma diferent els matrimonis de mateix sexe
més persones han gaudit de les mateixes llibertats.
Quan vam començar a parar més atenció al medi ambient
molta més gent va començar a reciclar.
A on la nostra cultura de la humiliació arriba,
el que necessitem és una revolució cultural.
L'esport d'avergonyir en públic i fer sang s'ha d'acabar
i ha arribat l'hora d'intervenir Internet i la nostra cultura.
El canvi comença amb quelcom senzill, però no serà fàcil.
Hem de reprendre l'antic valor de la compassió -- la compassió i l'empatia.
Patim un dèficit de compassió en xarxa,
una crisi d'empatia.
L'investigadora Brené Brown afirma que, i la cito:
"La vergonya no pot sobreviure a l'empatia".
La vergonya no pot sobreviure a l'empatia.
He viscut dies molt foscos a la meva vida,
però la compassió i l'empatia de la meva família, amics, professionals,
i de vegades de desconeguts va ser el que em van salvar.
Fins i tot l'empatia d'un desconegut pot marcar la diferència.
La teoria de la influència minoritària,
postulada pel psicòleg social, Serge Moscovici
defensa que fins i tot en nombres petits,
si hi ha una continuïtat en el temps
es pot produir un canvi.
Podem promoure una influència minoritària al món de la xarxa
sent usuaris honrats.
Convertir-se en un usuari honrat significa deixar de banda l'apatia,
escriure un comentari positiu a algú o denunciar una situació de bullying.
Feu-me cas, els comentaris compassius ajuden a reduir la negativitat.
També podem contraatacar aquesta cultura donant suport
a organitzacions que lluiten contra aquestes situacions
com la Fundació Tyler Clementi als Estats Units,
l'Anti Bullying Pro al Regne Unit
o el Project Rockit a Austràlia.
En parlem molt del nostre dret a la llibertat d'expressió
però cal parlar més sobre la nostra responsabilitat
amb la llibertat d'expressió.
Tots volem que ens escoltin,
però marquem la diferència entre parlar amb una intenció
i parlar per cridar l'atenció.
Internet és una gran autopista de la identitat,
però mostrar empatia a la xarxa
ens beneficia a tots i ajuda a crear un món millor i més segur.
Cal que ens comuniquem amb compassió a la xarxa,
que consumim notícies amb compassió
i que cliquem amb compassió.
Imagineu-vos anar pel carrer amb el titular d'algú altre al damunt.
M'agradaria acabar amb una nota personal.
Els últims nou mesos,
la pregunta que més m'han fet és per què?
Per què ara? Per què estava arriscant el meu coll?
Podeu llegir entre línies en aquestes preguntes,
però la resposta no té res a veure amb la política.
La resposta principal era i continua sent "ja és hora".
Ja és hora de parar de passar de puntetes al voltant del meu passat.
Ja és hora de parar de viure una vida d'oprobi.
I ja és hora de reprendre la meva història.
No només es tracta de salvar-me a mi mateixa.
Tothom que estigui patint avergonyiment i humiliació en públic
ha de saber una cosa:
Pots sobreviure.
Sé que és difícil.
Potser no serà indolor, ràpid o senzill,
però pots insistir a tenir un final diferent per la teva història.
Té compassió de tu mateix.
Tots mereixem compassió
i a viure en un món, a dins i fora de la xarxa, més compassiu.
Gràcies per escoltar.
(Aplaudiments)