Sok nemzedék érezte úgy,
hogy elérte a technológiai fejlődés felső határát.
Visszatekintve száz évvel korábbra
a ma természetesnek vett technológia
akkoriban még lehetetlen varázslatnak tűnt volna.
Vajon lesz egy pont,
mikor elérjük a technológiai fejlődés felső határát?
Ha ez létezik, akkor közelében járunk-e ennek a korlátnak?
Fél évszázaddal ezelőtt
Nyikolaj Kardasev orosz asztrofizikus is hasonló kérdéseket tett fel.
Megalkotta annak a technológiai fejlettségnek a mérési skáláját,
melyről azt sem tudjuk, hogy milyen lesz valójában.
Bármit teszünk a jövőben, minden energiát igényel.
A Kardasev-skála osztályozza a lehetséges civilizációkat
– a világűrben létező idegen civilizációkat és a sajátunkat –
energiafelhasználásuk alapján három alaptípusba sorolva őket.
Az a kis energiamennyiség, amit jelenleg felhasználunk,
semminek tűnik ahhoz képest, amit kiaknázatlanul hagyunk.
Az I. típus, vagyis a bolygó-civilizáció
képes bolygója összes energiáját hasznosítani.
Ez a Föld esetében 174 000 terrawatt, mely a Napból érkezik.
Mi jelenleg ebből 15 terrawattot hasznosítunk,
főleg fosszilis üzemanyagba elraktározott napenergia elégetésével.
Ahhoz, hogy I. típusú civilizáció legyünk,
több napenergiát kellene közvetlenül és hatékonyabban felhasználnunk
kiterjedt napelemfarmok telepítésével.
Optimista becslések szerint
négy évszázad múlva érhetjük ezt el.
Mi lenne a következő?
A Föld a Nap energiájának csak egy kis részét kapja,
míg a többi 400 yottawatt elvesz a kozmikus térben.
A II. típusú vagyis a csillag-civilizáció
csillaga teljes energiáját fel tudja használni.
A napelemeket nem bolygószerte telepítené,
hanem a II. típusú civilizáció csillaga körüli pályára állítaná,
egy elméleti Dyson-gömböt alkotva.
És a harmadik szint?
A III. típus a galaxisa összes energiáját hasznosítja.
Gondolkozhatunk a fejlődés ellenkező irányán is.
Milyen kis méretig mehetünk el?
John Barrow, brit kozmológus
kontrollált tárgyaik mérete szerint osztályozta a civilizációkat.
Ezek tartalmazzák a mi léptékünk szerinti mechanikai struktúrákat,
a minket alkotó biológiai elemeket,
egészen a felszabaduló atomokig.
Mi elértünk az atomok szintjéig, bár nincs felettük hatalmunk.
A jövőben azonban sokkal kisebb részekig is eljuthatunk.
Hogy megértsük, milyen mértékben fontos a kiterjedés,
a látható univerzum 26 nagyságrenddel nagyobb, mint az emberi test.
Tehát ha tíznek a 26-ik hatványáig nagyítunk,
akkor elérjük a világegyetem léptékét.
A legkisebb méret skálájának, a Planck-hossznak eléréséhez
35-ik hatványig kell kicsinyíteni.
Ahogy egyszer a fizikus Feynman mondta: "Az alján még sok hely van."
Így vagy úgy,
de a civilizációnk folyamatosan fejlődik
a Kardasev- és a Barrow-skála szerint is.
Kisebb léptékű pontossággal hatékonyabban hasznosítjuk az energiát.
Ez új energiaforrásokat tár fel: mint a nukleáris fúzió
vagy akár az antianyag.
A több energia lehetővé teszi a nagyobb léptékű fejlődést.
Egy igazán fejlett civilizáció
képes hasznosítani a kozmikus energiát és az szubatomi részecskék energiáját is.
Ezek az előrejelzések nem csak ránk emberekre vonatkoznak.
Megkétszerezik a lehetséges eszközöket,
melyekkel intelligens élet után kutathatunk az univerzumban.
Ha találunk egy Dyson-gömböt egy távoli csillag körül,
az elég egyértelműen életre utal.
És ha a csillagok energiáját passzívan elnyelő szerkezet helyett,
amilyen egy növény,
egy idegen civilizáció olyat építene, ami aktívan kiszívja az energiát a csillagból,
mint egy kolibri?
Eléggé félelmetes, hogy megfigyeltünk szuper sűrűségű égitesteket,
melyek bolygóméretűek,
és az energiát egy sokkal nagyobb csillagtól vonják el.
Túl korai lenne következtetéseket levonni,
hogy ezek életre utaló jelek az univerzumban.
Vannak ezekre a megfigyelésre egyéb magyarázatok is,
nem csak a földönkívüliek létezése.
De ez nem akadályoz meg minket, hogy feltegyük a kérdést: "Mi lenne, ha?"