Mindannyiunknak vannak előítéletei.
Például, néhányunk hajlamos azt gondolni,
hogy nagyon nehéz átalakítani hanyatló kormányzati rendszereket.
Mikor kormányrendszerekre gondolunk,
hajlamosak vagyunk azt gondolni, hogy elavultak, saját útjukat járják,
esetleg a vezetés túl bürokratikus ahhoz,
hogy változtatni tudjon a helyzeten.
Ma meg akarom kérdőjelezni ezt az elméletet.
Elmondom egy hatalmas kormányzati rendszer történetét.
amely nemcsak a reform útjára lépett,
hanem látványos eredményeket is elért,
alig három év alatt.
Így néz ki egy indiai állami iskola osztályterme.
Egymillió ilyen iskola van Indiában.
Még nekem is, aki egész életében Indiában élt,
egészen szívszorító belépni egy ilyen iskolába.
11 éves korukra a gyerekek 50%-a
annyira le van maradva az oktatásban,
hogy a felzárkóztatásuk reménytelen.
A 11 évesek nem képesek egyszerű összeadásra.
Nem tudnak megfogalmazni egy nyelvtanilag helyes mondatot.
Ezeket mindannyian elvárnánk egy 8 évestől,
hogy meg tudja csinálni.
Mire a gyerekek 13-14 évesek lesznek,
általában lemorzsolódnak az iskolából.
Indiában az állami iskolák nemcsak ingyenes oktatást nyújtanak,
hanem ingyenes tankönyveket munkafüzeteket, ingyen étkezést,
néha még ösztöndíjat is adnak.
De ma a szülők 40%-a választja inkább,
hogy kiveszi gyerekét az állami iskolákból,
és saját zsebére magániskolába íratja.
Összehasonlításképpen, egy sokkal gazdagabb országban, az USA-ban,
ez az arány csupán 10%.
Ez ékesen bizonyítja, hogy mennyire rossz a közoktatás Indiában.
Ez a háttértörténete annak, hogy 2013 nyarán kaptam egy hívást
egy egészen kiváló hölgytől, bizonyos Surina Rajantől.
aki az Oktatási Hivatal vezetője volt akkoriban
az indiai Haryana államban.
Azt mondta nekünk:
"Két éve én vezetem ezt a hivatalt.
Számos dolgot kipróbáltam, és úgy tűnik, semmi sem működik.
Tudnál esetleg segíteni?"
Hadd jellemezzem nektek röviden Haryanát.
Haryana államnak 30 millió lakosa van.
15 000 állami iskolája,
és több mint 2 millió gyerek jár azokba az iskolákba.
Így azzal a hívással segítséget ígértem
egy akkora államnak és rendszernek,
mint Peru vagy Kanada.
Amint elkezdtem ezt a projektet, két dolog fájón tudatosult bennem:
az egyik, hogy soha nem csináltam ilyesmit ezelőtt.
A másik, hogy többen, akik igen, nem értek el nagy sikereket benne.
Amint a kollégáim és én végignéztünk az országon
és a világon,
nem tudtunk olyan példát találni,
amit át tudtunk volna ültetni Haryanába.
Tudtuk, saját ösvényt kell kitaposnunk.
Mindenesetre azonnal belevágtunk, és ahogy belevágtunk,
mindenféle gondolat kavargott bennünk.
Többünk mondta: "Változtassuk a tanárok toborzási módján,
vegyünk fel új igazgatókat, és képezzük ki őket,
küldjük őket külföldi tanulmányutakra,
alkalmazzunk technológiát az osztálytermekben."
Az első hét végére 50 ötletünk volt,
mindegyikük csodálatosan hangzott.
De semmiképp sem lettünk volna képesek 50 dolgot megvalósítani.
Így azt mondtam:
"Várjatok, előbb döntsük el, hogy mit akarunk elérni."
Aztán sok huzavona és vita után
Haryana egy célt tűzött ki maga elé:
legyen 2020-ig gyerekeink 80%-ának tudása osztályának megfelelő szinten.
A cél sajátosságai most nem számítanak,
hanem csak az: mennyire konkrét a cél.
Mert így válogathattunk azon ötletekből,
amelyek felvetődtek bennünk,
és eldönthettük, melyeket alkalmazzuk.
Támogatja ez az ötlet ezt a célt? Ha igen, tartsuk meg!
De ha nem, vagy nem vagyunk biztosak benne, rakjuk félre.
Annyira egyszerű, mint amennyire hangzik: a nagyon sajátos cél lehetővé tette,
hogy összpontosítsunk és precízek legyünk
az átalakítás során.
Az elmúlt két és fél év
igen kedvező volt számunkra.
Tehát, megvolt a célunk,
aztán rá kellett jönnünk, mik a gondok, és mi van elrontva.
Mielőtt elmentünk az iskolákba, többen mondták nekünk,
hogy az oktatás színvonala azért alacsony,
mert a tanárok vagy lusták, és nem járnak be az iskolába,
vagy mert alkalmatlanok, valójában nem tudják, hogyan kell tanítani.
Amikor elmentünk az iskolákba, valami teljesen mást tapasztaltunk.
Legtöbb napon a tanárok többsége valójában benn volt az iskolában.
De amikor beszélgettünk velük,
rájöttünk, hogy tökéletesen képesek lennének általános iskolásokat tanítani.
De nem tanítanak.
Elmentem egy iskolába,
ahol a tanárok egy osztályterem
és egy vécé építését felügyelték.
Egy másik iskolában két tanár
elment a közeli bankfiókba
rátenni az ösztöndíjat gyerekeik számlájára.
Délidőben a tanárok zöme azzal töltötte idejét, hogy az ebéd
meg legyen főzve, ellenőrizve legyen, és fel legyen szolgálva a tanulóknak.
Megkérdeztük őket:
"Mi folyik itt, miért nem tanítotok?"
Azt válaszolták: "Ezt várják el tőlünk."
Amikor a tanfelügyelő látogatóba jön,
pont ezeket ellenőrzi.
Rendben van-e a vécé, ki van-e osztva az étel?
Amikor az igazgató megbeszélésre megy a központi hivatalba,
pontosan ezeket vitatják meg.
Így mentek a dolgok az elmúlt két évtizedben,
India megküzdött a feladattal, hogy legyen elég elérhető iskola,
és beiskolázott gyerek az iskolákban.
Ezért a kormány indított egy egész programsorozatot,
hogy megbirkózzon ezen feladatokkal,
és a tanárok hallgatólagosan e programok kivitelezőivé váltak.
Nem nyíltan, hanem hallgatólagosan.
Nem a tanárok továbbképzésére
vagy jelenlétük ellenőrzésére volt szükség,
hanem hogy elmondják nekik:
az a legfontosabb dolguk, hogy az osztályteremben tanítsanak.
A tanítás minőségét kell ellenőrizni,
mérni és jutalmazni,
és nem mindenféle egyéb dolgot.
Így amint végignéztük az oktatási rendszert,
amint egyre mélyebbre ástunk, olyan okokra bukkantunk rá,
amelyek meghatározták, hogyan viselkednek a rendszer résztvevői.
Rájöttünk: ha változtatunk egyes dolgokon,
akkor fogunk tudni számos más dolgon is.
Oktathatnánk, vihetnénk technológiát az iskolákba,
de a rendszer nem változna meg.
E nem nyilvánvaló alapgondok elintézése
a program kulcsfontosságú része lett.
Megvolt a célunk, és megvoltak a problémáink,
most ki kellett találnunk a megoldásokat.
Nyilván nem akartuk feltalálni a spanyolviaszt,
Így azt mondtuk: "Nézzünk körül, meglátjuk mit találunk."
Aztán rábukkantunk ezekre a gyönyörű, apró kísérleti tanulmányokra
világ- és országszerte.
Civil szervezetek, alapítványok által véghezvitt apró dolgokra.
De érdekes, hogy egyikük sem volt elterjedve.
Mindegyikük 50, 100 vagy 200 iskolára korlátozódott.
De mi 15 000 iskolára kerestünk megoldást.
Utánanéztünk: ha e megoldások beváltak,
miért nem terjedtek el?
Ha egy átlagos civil szervezet megérkezik,
az nem csupán szakértelmét hozza magával,
hanem további erőforrásokat is.
Talán hoz magával pénzt,
Talán bevon embereket,
technológiát.
Az 50-100 iskolában, ahol ténykednek,
ezek a kiegészítő erőforrások valóban változást hoznak.
De most képzeljük el, hogy a civil szervezet vezetője
azzal megy a Oktatási Hivatal vezetőjéhez:
"Csináljuk meg most ezt 15 000 iskolával!"
Ki teremt elő annyi pénzt,
hogy az elég legyen 15 000 iskolára?
Nem növelheti költségeit,
Nincsenek meg az erőforrásai.
Ezért az újítások sem hoznak eredményt.
Így rögtön a projekt elején azt mondtuk:
"Bárminek, amit tennünk kell, elterjeszthetőnek kell lennie,
működnie kell mind a 15 000 iskolában."
Bele kell férjen
a létező állami költségvetésbe és erőforrásokba.
Mondani sokkal könnyebb, mint megcsinálni.
(Nevetés)
Azt hiszem, volt egy bizonyos pont,
amikor csapattagjaim utáltak engem.
Hosszú órákat töltöttünk irodában, kávéházakban,
némelykor épp bárokban,
fejünket dörzsölve mondogattuk:
"Hol vannak a megoldások, hogyan fogjuk orvosolni ezt a bajt?"
A végén, azt hiszem, számos gondra megtaláltuk a megoldást.
Például.
A hatékony tanulással kapcsolatban
gyakran szóba kerül a "csinálva tanulás".
A gyerekeknek nem kellene könyveket memorizálni,
foglalkozásokat kellene tartani,
ami hatékonyabb tanulási módszer,
ami lényegében különféle tárgyak,
pl. gömbök, tanuló pálcák, abakuszok tanulóknak való kiosztását jelenti.
De nincs meg a keret arra, hogy biztosítsuk mindezt
15 000 iskola és 2 millió gyerek számára.
Más megoldást kellett találni.
Semmi sem jutott eszünkbe.
Egyszer az egyik csapattagunk meglátta egy iskolában,
ahogy egy tanár köveket, fadarabokat szed fel a kinti kertből,
aztán bevitte az osztályterembe,
és odaadta a tanulóknak.
Ez nagy heuréka-pillanat volt a számunkra.
Haryanában most a tankönyvekben
minden fogalom után van egy kis keretes szöveg,
ami utasításokat tartalmaz a tanároknak, miszerint
"E fogalom tanításához ilyen foglalkozást csinálhatsz.
A foglalkozáshoz ezeket tudják a gyerekek
a környezetedből – pl. a kinti kertből
vagy az osztályteremből begyűjtve –
tansegédletként használni."
Haryana-szerte látunk tanárokat,
akik képesek megannyi újítást használni a diákok tanításához.
Ezzel a módszerrel, bármit terveztünk is,
tényleg mindent be tudtuk vezetni
mind a 15 000 iskolában, az első naptól kezdve.
Ezzel elérkeztem az utolsó gondolatomhoz.
Hogyan hajtunk végre valamit
15 000 iskolában s 100 000 tanárral?
A hivatalnak korábban volt
egy nagyon érdekes eljárása,
amit így hívnék: "A remény láncolata".
Körleveleket írogattak a központból,
s szétküldték a következő szintre,
azaz a körzeti hivatalokba.
Aztán remélve, hogy az egyes körzeti hivatalokban
egy hivatalnok a levelet megkapva kinyitja, elolvassa,
és továbbítja a következő szintre,
a községi hivatalokba.
Azt remélték, hogy a községi hivatalban
ha valaki megkapja levelet,
kinyitja, elolvassa és továbbítja végül a 15 000 iskolaigazgatónak.
Az ember azt remélné, hogy az iskolaigazgatókhoz
eljut a levél, átvették, megértették
és elkezdték az utasítást végrehajtani.
Kissé nevetséges volt.
Tudtuk, hogy a technológia a válasz,
de tudtuk azt is, hogy a legtöbb iskolának
nincs számítógépe vagy e-mailje.
De a tanároknak van okostelefonjuk.
Folyamatosan Facebookon ésWhatsAppon vannak, SMS-eznek.
Így Haryanában most minden igazgató
és tanár WhatsApp-csoportok százai között van szétosztva,
és bármikor, amikor közölni kell valamit,
csak közzéteszik az összes WhatsApp-csoportban,
ami aztán terjed, mint a futótűz.
Azonnal megnézhetjük, ki fogadta,
ki olvasta el.
A tanárok kérhetik egy kérdés azonnali tisztázását,
és ami még érdekes,
hogy nemcsak a központok válaszolhatják meg a kérdéseket,
hanem egy teljesen másik állambeli tanár
is felszólalhat és válaszolhat a kérdésre.
Mindenki társként tevékenykedett mindenki csoportjában,
és a dolgok kezdenek megvalósulni.
Így ma a haryanai iskolákban
már más a helyzet.
A tanárok osztályteremben vannak,
tanítanak.
Gyakran innovatív technikákkal.
Amikor a tanfelügyelő meglátogatja az osztálytermet,
nem csupán a vécé állapotát ellenőrzi,
hanem a tanítás minőségét is.
Negyedévente az állam összes tanulóját
értékelik a tanulmányi eredményük alapján.
A jól teljesítő iskolákat megjutalmazzák.
A nem jól teljesítő iskolákat pedig
kérdőre vonják.
Persze, kapnak további segítséget is,
hogy jobban teljesíthessenek a jövőben.
Az oktatásban nagyon nehéz
az eredményeket gyorsan leszűrni.
Amikor rendszerszintű, nagymértékű változásokról beszélnek,
7-10 éves távlatokban gondolkodnak.
De nem úgy Haryanában!
Tavaly volt három független tanulmány,
amelyek a tanulók eredményét mérte,
és amelyek kimutatták, hogy valami elemi,
valami páratlan dolog történik Haryanában.
A tudásszint romlása megállt,
és elkezdődött felfelé ívelése.
Haryana egyike az ország azon államának,
amely javulást mutat,
és bizonyára azok egyike is, amely a leggyorsabb javulást mutatja.
Ezek korai jelek még,
hosszú út áll előttünk,
de reménnyel tölt el minket a jövőt illetően.
Elmentem nemrég egy iskolába,
és amint éppen elindultam kifelé,
egy hölgybe botlottam,
Parvatinak hívják,
az egyik szülő volt,
és mosolygott.
Megkérdeztem: "Miért mosolyogsz? Mi történt?"
Erre ő: "Nem tudom, mi történik,
de azt tudom, hogy a gyerekeim tanulnak,
jól érzik magukat,
és egyelőre nem keresek magániskolát,
ahová átíratnám őket."
De visszakanyarodok oda, ahol kezdtem:
Változhatnak a kormányrendszerek?
Én bizonyos vagyok benne.
Ha helyes eszközöket kapnak,
hegyeket képesek megmozgatni.
Köszönöm.
(Taps)